124 



veckla naturen, hvilket förblir lika fåfängt som en sednare 

 lids bemödande att förklara den samma ur sig sjelf. Der 

 före blef hela den äldre naturforskningen, i allmänhet betrak- 

 tad, med sin djupa analys af själens förmögenheter, med alla 

 sina ädla ansträngningar, en vetenskaplig hedendom, ett tju- 

 sande skimmer öfver tingens yta, som snart förbleknade; re- 

 dan i Hellas' sednare dagar blef det bortskymdt af sensua- 

 lism och materialism, som alltid göra sig högst gällande, när 

 allmänheten tillvällar sig domsrätt i vetenskapliga frågor. Att 

 den forn-grekiska naturkunskapen icke härflöt ur sin re- 

 naste urkälla, bevittnas äfven deraf, att hon icke under hela 

 medeltidens länga skymning förmådde tända något klarare 

 ljus; men hvarje den eviga sanningens gnista uppflammar till 

 en låga, som icke släckes. Vetenskapen måste derföre börja 

 ånyo, blifva barn på nytt, för att verkligen intränga i natu- 

 rens mysterier. Detta steg togo de nämda så kallade Bota- 

 •nikens fäder i sextonde seklet, som icke voro sin tids skola- 

 stiska lärda (ty dessa hafva nästan alltid föraktat det stora 

 i naturen för dess enkelhet), utan några obemärkta tyska 

 skollärare, som lefde för och ibland det evigt ungdomliga: 

 blommorna i menniskolifvet och på fälten. Hos dessa sednare 

 hänför oss detta mod till försakelse, detta hängifna betrak- 

 tande af det gudomliga i naturen, af naturen i hennes sjelfverk- 

 samhet, eller, för att tala med Aristoteles, «växtsjälen i hennes 

 stilla slummera. Äfven deras beskrifningar, ehuru ofulländadc 

 i jemförelse mod vår tids tekniskt fulländade, men efter läst 

 afslutade, dagsverksarbeten, läsas med ncijc, om man har mod 



