129 



lopp har nemligen vetenskapen efter Linné både mognat och 

 åldrats, så att hon knappt mer förmår uppbära alla sina lem- 

 mar; herbarii-studier uttränga forskningen på fältet, den ana- 

 tomiskt-mekaniska Fysiologien den löftesrikare Biologien, ana- 

 lysen synthesen, så att mången i litteraturens ymniga neder- 

 börd (eller, som det på tidens språk heter, rastlösa framskri- 

 dande) tror sig redan känna vinterkylan och med författaren 

 af dessa rader torde längtansfullt emotse en ny Linnéansk 

 vår, en kommande vetenskapens föryngring, som i lefnadsfri- 

 skare former införlifvar föregående åldrars rika, fast något 

 brokiga, erfarenhet. Till detta mål leder likväl hvarken ho- 

 pandet af nya detaljer eller utgallrande af dem, som redan 

 nedtynga alla vetenskapens grenar, än mindre förkastelsedom 

 öfver de delar och riktningar, som icke äro våra; utan den, 

 som vill förbereda en sådan, måste först med Archimedes 

 söka och med Linné finna en fast, men enkel, stödjepunkt 

 utom eller rättare ofvan den nu varande vetenskapen. Vi 



af meniogar, alla grundade p§ expcrimeuter; alla hafva gjort 

 stort uppseende såsom afslutaude frågan, under hvilka pollen fråu 

 att betyda intet blifvit allt; men vela vi derföre säkert derom nu 

 mera än förr, fast vi erhållit en mängd materialistiska förklaringar? 

 Lära vi icke långt mera utaf de biologiska observationerna på 

 hybrida växters förhållande? Den nyaste uppsatsen af Bern- 

 hard i i Flora 1841, p- z6, zj återför frågan ungefär till samma 

 ståndpunkt som hos Aristoteles, hvilken dock icke kände det ma- 

 giska ordet polaritet. (Sedan föregående skrefs har genom de 

 förbättringar mikroskoperna vunnit blifvit möjligt att klarare fatta 

 denna naturens myster — och stora steg framåt skett.) 



Fries, Bot. Ut fl., J. 9 



