13.H 



jande uppsats öfver växternas namn hafva vi sökt visa, huru 

 tidsandan klarligen afspeglar sig redan i något så obetydligt 

 som dessa *), och, huru vigtig hon är för uppfattningen af ve- 

 tenskapens behandling i allmänhet, kunna vi upplysa med ett 

 mycket populärt exempel. Man förundrar sig vanligen, att 

 Greker och Romare, inberäknadt ett stort antal exotiska, kände 

 föga mer än SOO växtarter, ehuru ett mångdubbelt antal i 

 deras närmaste omgifning årligen blommar, och beräknar vär 

 tids större framsteg derefter, så att vi nu hafva namn på 

 flera än vi snart hinna räkna; men de gamle kände verkligen 

 långt flera (vår tid äter känner onekligen långt färre, än som 



*) I de äldsta tiderna, dä fabriksväsendet äunu var okändt, bildade 

 vetenskapsmännen inga namn, utan upptogo folkspråkets eller 

 ock anförde tingen utan egentligt namn. Detta förklarar, hvar- 

 före för alla växtnamn frun den gamla tiden, då man lefde i na- 

 turen (Herdelifvet heligast) och förgudade densamma, ligger na- 

 (urpoesi till grund; de äro Icfvande metaforer. Hvart enda namn 

 från medeltiden, då man lösslet sig från naturen (Klosterlifvet he- 

 ligast) och kristnade densamma, har äter en religiös hänsyftning; 

 de äro lefvandc symboler. I nyare tiden, dä man sökte frigöra 

 sig frän kyrkan och beherrska naturen (Verldshga makten och 

 borgerliga näringar inflytelserikast), gaf man dem åter namn mest 



, efter deras nytta och yttre utseende; de äro ett slags skyltar^ — 

 och i våra dagar, då man söker frigöra sig från alla band och 

 förgudar helst sig sjelf (snillet och talangerna heligast), föreviga (?) 

 Botanislerne sig och sina vänners namn i Skapelsen. I alla dessa 

 riktningar ligger nägon sanning, nägot godt, men ock i alla ett 

 afguderi, som gamla verldon bedrcf med naturen, modclliden med 

 religionen, nya tiden med magien och penningen, och den nyaste 

 med sig sjelf. 



