137 



komligasle, att man bör ställa det lägsta främst, att på det 

 mest tillfälliga skall i slutsumman läggas lika vigt som på det 

 mest typiska och herrskande o. s. v. Ju mer vi forska i ve- 

 tenskapens källor, desto mer lära vi äfven inse, att våra fä- 

 der förarbetat och vetat, fast de ofta saknade ordet, som fast- 

 ställde saken till ett bestämdt begrepp; tankrikheten brottas 

 med ordfattigdomen; äfven häruti har tidsandan undergått en 

 märklig förändring. Vi lära deraf vidare den stora sanningen, 

 att, så ofta vetenskapen blifvit förkonstlad och stagnerande 

 af sofism, scepticism, formalism och allt slags ism eller ge- 

 nom inre strider förvildad (då vid slutdomen båda parterna 

 tappa), måste hon alltid pä nytt in i naturens skola och börja 

 med hennes enkla alfabet. 



Just i återförandet till detta enkla ligger det verkligen 

 stora i Linnés reform, som hvarken utgick från någon öfver- 

 lägsen lärdom (ty deruti står han efter Haller och flera fö- 

 regångare) eller många stora, oftast tillfälliga, upptäckter (ty 

 deruti står han efter många); Linnés reform låg till sin em- 

 bryo fullt utbildad i den unga studenten Caroli Linna^i själ, 

 som ännu ingen materiell upptäckt gjort. Just enkelheten i 

 Linnés reform gör, att så många icke kunna inse dess stora 

 vigt. Linné var vida mindre ett skapande, än ett ordnande 

 snille: ett naturens söndagsbarn, som med klar blick i me- 

 ningarnes hvimmel alltid träfl^ade det enklaste, det naturliga- 

 ste, följaktligen äfven det sannaste. Deraf detta naiva, be- 

 stämda, periodlösa språk, utan pomp och ståt, utan skymt 

 af anspråk på djupsinnighet, så att ett barn kan fatta dess 



