143 



rika arfvet inbördes halat och förkättrat livarandra, åter kun- 

 na försonas, liksom båda i endrägt bodde tillsammans i fä- 

 dernehuset: Aristotelis stora själ. Aristoteles öfverträlTar alla 

 efterföljande naturforskare i filosofisk skarpsiunighet, alla filo- 

 sofer i djup, allt omfattande, genom egen forskning förvärf- 

 vad naturhistorisk kunskap, hvilket är det, som gör honom 

 till ett så märkvärdigt undantag bland de öfriga äldre skrift- 

 ställarne. Må man å ingendera sidan förhäfva sig öfver större, 

 utan egen möda samlade materiella skatter, förvärfvade ge- 

 nom tvenne årtusendens flit. Man erinre sig, att Aristoteles 

 kanske var den första, som insåg observationens vigt, att han, 

 utan alla vår tids instrumenter och yttre hjelpmedel, måste 

 med snillets blick fatta i flygten de förbiskymtande fenome- 

 nerna (och huru många stora sanningar har han icke utsagt, 

 som först i nyare tider blifvit insedda och uppgifna för nya 

 vigtiga upptäckteri); att han utstakat den för alla tider gäl- 

 lande, men ock i alla tider af rationalism och sensualism be- 

 stridda banan för vetenskaplig naturforskning, nemligen att 

 yttre sinnenas erfarenhet lemnar kunskapens materia, men 

 att denna måste beherrskas af förnuftet, innan hon ingår i 

 vetenskapen. Sjelf mest upptagen af de spekulativa lärornas 

 fastställande, hvilket ock var först nödvändigt för att från 

 vetenskapliga stridsfältet rensa alla slag af marodörer (sofi- 

 ster, sceptiker, sensualister), varnar han dock för opereran- 

 det med blotta tankeformer som verkliga fakta, — och, ehu- 

 ru han för oss, i våra dagar, sjelf icke synes alltid följt den- 

 na grundsats, sä besinne man, att han utgick från sådana 



