14.1 



iiomener, som icke hvila pä några exakta och strängt bevis- 

 liga lagar. Ehuru en förståndets köld genomgår alla Aristo- 

 telis skrifter, var mathematiken hans svaga sida, och hans 

 Physica är onekligen hans minst fulländade arbete; men det 

 var likväl i synnerhet denna, som vann ett kanoniskt anse- 

 ende under medeltiden. Såsom sådan var hon visserligen skad- 

 lig för vetenskapens framskridande, och ingen kan derföre 

 förtänka Galilei, att han vid alla tillfällen framställde hennes 

 svaga sidor, till och med till föremål för åtlöjet; allt sedan 

 har Aristoteles hos Fysikerna varit illa beryktad. Sedan man 

 nu mer icke har att befara något menligt af hans auktoritet, 

 bör man icke underlåta att erkänna, det han ändock stod långt 

 framom sin tidsålder och nästan ännu står utan like i sin 

 vidtomfattande verksamhet, att han insåg nödvändigheten af 

 erfarenheten och af att, så vidt möjligt var, rådfråga naturen, 

 så att han af Epicurus får uppbära förebråelse för mikrologi; 

 men icke låg det i en mans förmåga, att uttömma all erfa- 

 renhet, helst man på hans tid hvarken hade begrepp om eller 

 instrument för en riktig fysisk observations anställande. Det 

 är mindre Aristotelis fel att hafva skrifvit en felaktig fysik, 

 än att hafva skrifvit en sådan. Hvad hans klandrade method, 

 som man benämt «svammel«, beträffar, erinre man sig, att han 

 måste följa sin tids sätt likaväl som dess språk, om han ville 

 förstås. Vi påstå väl icke, att Aristoteles om fysiken har nå- 

 gon öfvervägande förtjenst, om icke den, att hafva satt gräns 

 för än mer utsväfvande kosmologiska drömmar; men vi pä- 

 fries, Bot. Utji, I, «Ö 



