146 



stå, att ingen i vår tid inlägger någon ära meJ alt slå sig 

 till riddare på Aristotelis misstag deruli. 



Desto kolossalare framstår Aristoteles som Biolog eller 

 Naturhistoricus. Besinnar man, hvad lian utan alla föregån- 

 gare gjort för zoologien, synes det ensamt öfverstiga en mans 

 krafter, — ensamt mer än tillräckligt, att försäkra hans namn 

 om odödlighet; men samma snille omfamnade tillika snart sagdt 

 alla det menskliga vetandets grenar. Han skådar och upptäcker 

 icke blott lifvets högsta fenomener, utan intränger äfven med 

 en förvånande sakkännedom i det speciella, som är den rätta 

 pröfvostenen på de förras värde. Detta sednares vitsord kan 

 icke jäfvas, då generella åsigter deremot nästan alltid bedömmas 

 efter sympathier och anthipathier och just derföre äro alla par- 

 timäns lösen *). Det gifves flera vägar, och allt ärligt sökande 

 måste leda till samma mål. Huru nära sluta sig ej Aristo- 

 telis systematiska åsigter i zoologien till de nyaste? — Ari- 

 stotelis egna skrifter i växtläran **) äro förlorade; det under- 

 stuckna arbete, som burit hans namn, är alldeles ovärdigt 



*) Derigeuom blir det så lätt att efter sina subjectiva tycken nedsätta 

 den mest utmärkta, upphöja den obetydligaste förtjenst-, men det är 

 af frukten man skall bedömma trädet. Är denna god, utdömme 

 mau icke trädet, fast det ej blifvit uppdraget i egen trädskola. 

 Om det speciella eller handlingarne kan verlden dömma; men 

 om moliverna dömmer endast Gud. 



•") Theoria vegetabilium, i 2 böcker (Hist. Anim. 5. 4), och i Drev. 

 Vitae c. 6 lofvar han ett utförligare öfver växterna. Af Dioge- 

 ues Laertius och Athenaeus citeras äfven dessa arbeten. 



