tät 



relse med åtföljande tillväxt ocji undergång, äfven såväl som 

 de naturalster, hvilka, utmärkta genom en fullkomligare utbild- 

 ning, visa en mångfaldig rörelse och lifsyttring, såsom känsla, 

 begär, tankeförmåga; uttryck af ett högre lif, som närmar 

 sig Gudomens natur. [Arist. Anim. II. 2, 3.) Men allt ned- 

 ifrån den oorganiska naturens till de högsta utgöra alla na- 

 turalster en sammanhängande kedja, så att gränsen och skill- 

 naderna mellan de på öfvergångarne stående äro otydliga. 

 Ibland hafsalstren gifvas flera, om hvilka det är tvifvelaktigt, 

 till hvilket naturrike de rättast höra. {Part. Anim. IV. 5. 

 Hist. An. Vill. 1.) 



3. Allt, som sker i naturen, sker för ett bestämdt än- 

 damål. Naturen är både formell och materiell. Det formella 

 är hennes ändamål, det, för hvilket allt det öfriga sker. Väx- 

 ternas ändamål är hufvudsakligen att frambringa frukt och 

 frön, fortplantningens medel, och fröets är, att naturalstren 

 må kunna bestå. [Arist. Phys. II. 8. — Gen. Anim. 1. 4.) 



4. Det Gudomliga är verkande orsaken till allt det bättre, 

 som sker. Bättre är att vara född och lefva, än att icke vara 

 född och icke lefva. Allt söker derföre bevara sitt bestånd 

 och att blifva evigt, oförgängligt, emedan det söker närma 

 sig det Gudomligas natur. [Anim. II. 4.) Då likväl det en- 

 skilda och individuella i sinneverlden icke kan evigt fortfara, 

 måste det ske derigenom, att slägtet bibehålies. Dettas be- 

 stånd är fortplantningens ändamål; att af hvarje planta en 

 annan af samma art må uppkomma, är hennes bestämmelse. 



