165 



genom jonlpartiklarnes upplösning (kokning) af vännen de 

 lor växtertia passande näringsämnen. Rotfihrerna äro för väx- 

 ten, Fivad nafvehis ådror äro för fostret och tarmkäxets för 

 djuret. [Part. Anim. II. c. 5, 4. Gen. Anim. II. c. 4, 7.) 



29. Men af alla primitiva näringssafter uppkommer ge- 

 nom ytterligare inre kokning en högre förädlad eller en yt- 

 tersta, hvilken hos djuren är blodet; och hos växterna är der- 

 med analog den näringssaft, som, förberedd af stjelken och 

 bladen, nedlägges i blomman och frukten; men han är tillika 

 utspridd i alla växtens delar, hvilka af honom näras och tillväxa 

 (Part. Anim. II. 10. Hist. An. IV. 6.); men renast är han i 

 frukten. {Gen. Anim. I. c. 20.) 



30. Under näringsämnenas kokning blir af de tjcnliga 

 delarne den ädlare näringssaften, de otjenliga åter afsöndras 

 som exkrementer. Växterna hafva egentligen inga sådana, 

 emedan deras näringssafter äro förberedda i jorden; hvad som 

 öfverblifver af den förädlade öfvergår till frukt och frön, som 

 äro att anse för en art exkrementer. [Part. An. 11. c. 10.) 

 Derföre gifves det en bestämd antagonism emellan örtens till- 

 växt och fröbildningen: ju mer en växt tillväxer, desto min- 

 dre frö gifver hon, och tvertom: ju mindre hon tillväxer, de- 

 sto flera blifva fröen. Detta är orsaken, hvarföre så många 

 fleråriga växter bortdö efter ovanlig fruktsamhet, hvarföre 

 andra blifva ettåriga, och att sådana gifva de flesta frön (re- 

 lativt till de närbeslägtade fleråriga). [Gen. An. III. c. 1, 4.) 



31. Näringens yttersta resultat är således alltid till sin 

 tpialitet obetydligt mot den primitiva näring, som blifvit förtärd. 



