utan föregående parning, likna deruti växternas frön, att de 

 i anlag (in potestate) hafva blott en vegetativ lifsprincip efter 

 modren; men icke någon sensitiv. [Gen. Anim. lil. c. 7.) 

 Växternas frösättning kan icke sägas vara identisk med dju- 

 rens parning; men hon förberedes af en väckelse (stimulus), 

 efter hvilken de vid bestämda årstider sätta frön. Redan 

 deraf är sannolikt, att ej alla växtens delar bidraga till frö- 

 bildningen; en afskuren qvist kan äfven sätta frön; växtdelar 

 kunna vara förut bortfallna, och nya uppkomma efteråt. Icke 

 heller finnas alla växtdelar tillstädes på en gång hos en växt, 

 en del afsöndras, andra tillkomma i fastställd ordning. [Gen. 

 Anim. I. c. 18.) 



47. Ehuru det är (i följd af den frivilliga rörelsen) det 

 normala i djurriket, att könen skola vara åtskilda, så äro dessa, 

 hos de liksom växterna fastväxta (såsom Zoophyterna) och 

 fängslade (såsom Molluscerna, 'OaiQaxodéQ^iaza) djuren, som 

 icke hafva fullt frivillig rörelse, förenade. Ett motsatt för- 

 hällande eger äfven rum med en del växter, som hafva be- 

 stämdt åtskilda dels fruktbärande, dels sterila individer. Dessa 

 sednare, som motsvara hankönet hos djuren, bidraga väsendt- 

 ligen till befröningen. {Gen. Anim. I. c. 1. II. c. S. Hist. An. 

 IV. c. 11.) 



klinska växternas köiiskillnud m. ni., sum ända till Linnés tid 

 icke var allmänt antagen, är dock tydligt, alt han icke känt deras 

 sexualorgauer. Tvärtom antages som ett axiom, efter Empedo- 

 cles, att könen icke äro åtskilda hos växterna. Ännu tydligare 

 inses detla af Theophrastus, som förklarar f. e. hanhänget hos 

 Hasseln för en art Galläple. 



