SOS 



uhon kände \äl de gamles skråck, men trodde (d. ä. satte ej 

 sin tillförllt till) dem ej; hon visste, huru man kunde fä hjelp 

 af dem, men att det var syndigt«. Otron var således mer 

 religiös resignation än af öfvertygelse. — Då denna öfver- 

 ensstämmelse i naturalstrens symboliska uppfattning är ett 

 af de resultater, vi genom denna uppsats söka, skola vi bland 

 flera likartade tillägga ett par drag, hörande till växtriket. 

 Linné har i sina resor antecknat flera, och, som barn upp- 

 växta i en aflägsen landsort, tro vi oss riktigare uppfattat 

 skillnaden mellan de olika naturandarne än som sker i Lin- 

 nés Gottl. Resa p. 312, der Linné lemnat grunddragen 

 till den inhemska naturmythikens system, sådant det ännu 

 fortlefver i «de klokas» mysterier. Deras genesis (en art 

 Platonismens), som riktigt är uppgifven, har väl fått en nyare 

 färg genom kristendomen; men roten är tydligen hednisk. De 

 förnämsta slagen af dessa naturväsen äro: 



Rå: rena naturandar, som lefva i träden (skogsrå, ej 

 «under träden«, som Linné uppgifver), i stenarne (hergsrå), 

 i vattnet (sjörå), i luften (luftskott) o. s. v. Dessa hafva 

 aldrig mensklig gestalt, knappt materiell form, och skada, en- 

 dast om man förgår sig emot deras natur (såsom då Linné 

 anf. st. säger, efter den kloka gumman i Mjärhult, sjukdom 

 uppkomma deraf, att man förgått sig mot ett träds ande). 

 Skogsrån lefva och dö med trädet; då det fälles, höras de 

 stundom qvida, och de äro till minsta drag troget tecknade i 

 Pindari Hamadryader. 



Elfvor äro ett närbeslägtadt slag af naturandar, som 



