21« 



Onekligen finnes i våra dagar ingen elel al Botaniken, 

 der, enligt framlidne Prof. VVahlenbergs trätTandc uttryck, så 

 mycket småsinne, lumpenhet och egenkärlek uppenbara sig, 

 som i namnkritiken; i första rumip^j satte han missbruket 

 att benämna växter efter personer; äfven prioritetslagen kal- 

 lar han i sin efterlemnade lefnadstcckning (^cen anti-Linnéansk 

 grundsatsen *), emedan vetenskapens väl (salus scientia;) står 

 Öfvc? enskild fåfänga. Hvad för mig utgör skiljemärket på 

 verkliga forskare och vetenskapens parasiter är, antingen man 

 som en arts Auctor uppgifvcr hennes verkliga bestämmare 

 eller den, som blott anför henne under olika slägtnamn. 



Det måste öfverlåtas till en framtids afgörande, huru 

 vida för naturalstrens benämning i språken öfver hufvud Ug- 

 ger en inre, genaensam princip till grund, som efter gifven lag 

 med folkens olika bildningsgrad förändras. På det närvarande 

 uppsats icke må utsväfva till ett obegränsadt omfång, inskrän- 

 ka vi oss här till de egentligen vetenskapliga namnen, emedan 

 de äro de enda, som hafva för Botaniken ett historiskt in- 

 tresse. För hela den äldsta tiden sammanfalla likväl dessa 

 med folknamnen, ty då föll det väl aldrig någon skriftstäl- 

 lare in, att sjelf bilda något nytt namn, hvarmed nu hvajje 

 dilcttant gcrna sysselsätter sig. Tvärtom trodtte de gamle, 

 att ett för långt drifvet studium af namn Jifledde frän upp- 



") 1 anlediiiug af uamuel tvijlonun på Wahlonbergs G. suavcolens. 

 Ouckligeu ar Wahleubeig både första upptäckaren och namiigif- 

 vareu, redan 1802, af demia art. fa^l hau icke brädskade med 

 alt bcskrifva hcnue. 



