221 



såsom föl" Chinesernas The uti Gea, Arabernas Coffe i xco- 

 gxxio, Amerikanarnes Mamei i fructii mammoso o. s. v. Linné 

 var häruti strängare än Greker och Romare sjeifva, som ofta 

 tillegnade sig barbariska ord, då de saknade egna, men mil- 

 drade dem efter sitt språks uttal. Följden deraf blef likväl 

 den, att Linnés efterföljare ville hafva etymologi för alla an- 

 tagna slägtnamn, och tyckes man dervid ofta ansett all hi- 

 storisk, all filologisk sanning likgilltig, blott man fick en här- 

 ledning. Så uppkommo sådana etymologier som Viburnum 

 «a non vincendo« (de gamles Viburnum var i alla fall icke 

 identisk med vår, icke ens någon bestämd art). Viola af «ad 

 vias« eller «vi olendia. Utan afseende på namnets ursprung, 

 utan sinne for naturens språk tillgreps hvilket språk som 

 helst, hvarunder ordens betydelse ofta på det mest besyn- 

 nerliga sätt tillskrufvades. För att inse, huru dylika etymo- 

 logier sakna allt värde, behöfver man blott jemföra deras o- 

 likhet och motsägelser, f. e. Avena, af Celtiska ordet ålan, 

 äta; af advena, fremling; af vacuus, tom, — eller Milium, 

 af Celt. Mill, sten; af mille, tusen, och af (.leXivr] *) o. s. v. 



namnen och öfverförde dem till växter, som för de gamla voro 

 fullkomligt okända. Namnets klassicitet ansågs neml. vigtigare 

 än dess riktiga användande. 

 *) Som Plinius säger "Milium est frumeiilum ex India allatum", 

 vore väl mera skäl att söka dess rot i Sanskrit eller Orientens språk 

 än i Celtiskan-, dess Grekiska namn är asyyiQOg. Hafran var 

 ett både uti Italien och Grekland okändt sädesslag, hvilket omtalas 

 af Plinius (XVIII) såsom Germanerna tillhörigt. Derföre torde en 

 /jerde gissning vara fullt ut sä god som de öfriga, neml. att det 



