227 



dens Alkemi ansågs för en högvigtig sak. Det sista namnet 

 har nu blifvit det antagna, men som etymologi för det sam- 

 ma uppger man Aquilinw, 1 många fall öfversättes deriva- 

 tionen så, att man omöjligen kan ana dess rimlighet, f. e. 

 Alyssum med utan raseri, Acorus med utan ögonsten, hvilka 

 benämningar väl icke kunna lämpas på någon växt, men be- 

 tyda, det förra medel mot galenskap, egentl. efter galna hun- 

 dars bett, det sednare emot ögonsjukdomar. Hit hör begä- 

 ret att finna Grekiska stamord för Latinska namn, som al- 

 drig varit kända af Grekerna, utan bland dessa haft vida 

 skilda benämningar. Sådan är den äldre härledningen af Al- 

 lium från alleg&ai'. Lök har många Grekiska namn, af hvil- 

 ka man väl heldre tillegnat sig ett, än ur ett aflägset Gre- 

 kiskt ord bildat ett nytt, i fall man behöft låna. Ett namns 

 öfverensstämmelse i båda språken är icke nog bevis för deras 

 identitet eller för lån från ettdera; de kunna vara samsyskon 

 ur ett gemensamt urspråk. Att taga Fagus för tprjyog är i 

 dubbelt afseende oriktigt. Att många sednare Grekiska namn 

 äro lån från Latinen, är fullt bevisligt *)I Man härleder Vi- 

 scum frän ^I^og; är då meningen att '/|ta skall härledas af 

 Viscus? Men derigenom förvrides ofta namnets betydelse, så- 



*) Man synes förgätit, att flera Grekiska författare lefvat långt fram 

 i Romerska kejsaretiden, jalsjelfva Ilufvudauktorn, Dioscorides, 

 lefde under Neros tid och hade länge åtföljt som Läkare Ro- 

 merska härarne. Romarne åtskiljde sjelfva de ord, som voro af 

 Grekiskt ursprung; men icke så da sednare Grekiska författarne 

 de Latinska, de tillegnade sig, f. e. g)QayovXi af Fråga o. s. v. 



