235 



och på hvad ort ett namn först uppkom, de då vid namngif- 

 ningen afsedda förhållandena *), de den tiden gängse begreppen, 

 analogien med af samma eller samtida författare gifna; ty i 

 hvar tid är en viss grundåsigt herrskande, eller något ge- 

 mensamt, som i vår tid försvunnit eller, rättare, af oss sjelf- 

 va ej förnimmes, emedan vi anse det allmänt gällande **). 



•) Huru många misstag hade icke undvikits, om man varseblifvit, 

 att de flesta äldre namn äro adjectiver, hvartill substantivet bort- 

 fallit, och att man i namnets genus har anvisning pä detta sub- 

 stantivum? Eller mera aktgifvit på de gamles bruk, att benämna 

 en okänd växt efter växtorten? Man hade då icke sökt deriva- 

 tionen för Teucrion uti en prins, Carum eller semen Carium i 

 Garus, eller Aconitum efter Ovidii dikt i axovrj, slipsten (rättare 

 sandsten). Det är alldeles, som om en utländniug med Svenskt 

 lexicon i hand ville försöka tolka dylika inhemska växters orts- 

 namn, såsom Kongsängslilja med en lilja från kungliga ängar, 

 Alsike-klöfver med alls icke klöfver, Gottlandsrofva med rof 

 eller vinst af godt land, ölanstok med Öl-ans-tok eller oduglig 

 att ansa ölet, jemfördt med Pors, Skummelöfsört med en ört 

 med dunkla blad. Kastlöser med lösa qvastar o. d. — Andra 

 åter med bestämdt annan derivation skulle han taga för orts- 

 namn, såsom Ålandsrot från Åland, Kalmarerot från Kalmar, 

 Tierpsrot från Tierp och Hven från Ön Hven. Yi hafva blott 

 anfört detta som ett varnande exempel på lättheten att finna 

 etymologi för allt, om man ej binder sig vid bestämda lagar, — 

 och, lika löjliga de nämda för oss äro, skulle visserligen Romare 

 och Greker funnit många föreslagna. 



**) Så väl i sjelfva bildningssättet af växternas namn som i deras 

 uppfattning af naturen eger man icke blott en probersten på 

 deras antaglighet (ej riktighet), utan äfven på namnets ålder, lik- 

 som Prof. Bruuius af cementct och några sirater igenkänner 

 en ruins ålder och byggnadsstil. 



