240 



något kändt namn, anföra de henne utan allt sådant; van- 

 ligen jemföra de henne med någon snarlik, f. e. aDen växten, 

 hvars blad liknar Arum, men är hvitt och ludet och är af 

 ett Hederablads storlek.» Hippokrates. Åtskilliga nu för 

 namn tagna epitheter äro i sig endast sådana phraser på väx- 

 ter, som i folkspråket icke egde namn, f. e. g)vX}<.ol> &riXv- 

 yovov xal åQQT]v6yovov Theophr. Hist. IX. 19, hvaraf seder- 

 mera namnet Thelygonum uppstått, liksom Parnassia af ^ji- 

 yQoyoTig év ztp IlaQvaoGoj. Funno de i folkspråket flera 

 förvexlade, så tillades ett epithet, vanligen szsQog, i hvilket fall 

 växten utan detta epithet är att anse för den egentliga, eller 

 aQQ7]v och d^^leta. I dessa sistas tillämpning följes alltid 

 den princip, att det förra epithetet tillägges den fastare och 

 kraftigare, det sednare den spensligare och svagare *). Akt- 

 gifvandet på sådana småsaker är af stor vigt för rätta för- 

 ståndet af de gamles namn. Som följd af anförda bruk, att 

 utan kritisk granskning upptaga och bibehålla alla folknamn, 



*) Den naturåsigt, som ligger härför till grund, är, liksom vid en 

 mängd förhållanden i växtriket hos de gamle, hemtad frän ana- 

 logi i djurriket, men är ock just derigenom falsk, emedan detta 

 häruti liksom i flera hänseenden är växtriket fullkomligen motsatt. 

 Hos växter med skilda kön är hanplantan alltid svagare, hon- 

 plantan starkare- jemf. f. e. Hampa, Humle m. fl. Deraf tilltro vi 

 oss kunna förklara, hvarföre af sådana växter honplantan är min- 

 dre sensibel för köld, hvarföre denna växer långt längre mot 

 norden än hanplantan, säsom Siratiotes^ Sagitiaria. Alldeles 

 motsatsen uppgifves om en del djur, bland hvilka hankönet van- 

 ligen är starkare, så att hannen stannar qvar öfver vintern, un- 

 der det honorna flytta mot södern. 



