2U 



vum fcir alla de derunder innefattade slagen. Detta sednare 

 har väl varit det vanligaste. Man urskilde först de olika 

 slagen med ett adjectiv, motsvarande våra nu brukliga spe- 

 ciesnamn; men småningom bortföll det ursprungliga namnet, 

 och endast det tillagda epithetet bibehölls som namn, hvarpå 

 både i äldre och ännu i sednare tider (intill 17:de seklet) fin- 

 nas otaliga bevis. Som allt jemt i det följande exempel der- 

 på uppgifvas, anse vi öfverflödigt att här anföra några exempel 

 för den äldre tiden och anmärka blott, att man ännu i 17:de 

 seklet skref Herba mercurialis, h. moschatellina, h. paris, h. 

 trientalis o. s. v. 



Detta tillagda epithet var i de flesta fall ett adjectivum, 

 som icke sammanbands med sitt substantivum till ett ord 

 (förr än under språkets förfall hos de sednaste Grekiska för- 

 fattarne), hvarigenom substantivet desto lättare bortföll. Of- 

 tast har ett namn derigenom från sin ursprungliga adjectiva 

 form antagit en substantiv, som icke bör missleda oss. Ho- 

 merus skrifver öövaxog (af dovéco) xåXafiog, men Diosco- 

 rides och de sednare ddvn^; de äldre (xelia eller fxeXir], xw- 

 VBLOV, men sednare [xéliag, xioviov; Plinius skrifver Semen 

 Carium, sednare författare Carium och Carum o. s. v. Det 

 är detta bortfallna substantivum, som bestämmer växtnamnens 

 genus. Häraf förklaras t. e., hvarföre alla gräsnamn af la- 

 tinskt ursprung äro neutra, såsom secale, triticum, hordeum, 

 panicum, milium, lolium, emedan gramen eller frumentum är 

 det uteslutna substantivet; alla de Grekiska åter, hvarunder 

 X^ÖT] förstås, äro feminina, såsom ^'IdiQij, xQid^rj, nolrj, rlifr], 



