S46 



d^og Theophr., fast dessa ord ofta uppenbart äro uteslutna. 

 Tydligen ser man likväl, huru man, sedan namnens mångfald 

 ej mer tillät den förra enkelheten i bildning, öfvergått till 

 sammansättning: Homer skrifver oélivov élsod^Qenxov, Hip- 

 pokrates oélivov sXeiov, Dioscorides äter sleioaéXivov, att 

 förtiga många dylika exempel. Man behöfver endast kasta 

 en flyktig blick på Dioscoridis växtnamn, jemförda med de 

 äldres, för att finna, huru de mer sammansatta, konstigare 

 bildade äro ökade, och att de enkla adjectiva äro de äldsta. 

 Men de sammansatta hade äfven ursprungligen adjectiv form, 

 substantivet sättes före, såsom ^XioTQoniov o. s. v. Först 

 efter språkets förfall (grajco-barbara setas) bildades sådana 

 namn som ^aloafiOÖévÖQOv, fioaxn^oiavov, ÖQOOio^otavov, 

 xagöio^ozavr]*). — Namn, sammansatta af tvenne substan- 

 tiver, förekomma i äldsta tiderna ytterst få (såsom xvvog- 

 ^aiog, vogxvafiog), och redan genom sin förening med ett 

 annat växtnamn visa de sig vara af yngre ursprung; men hos 

 Dioscorides blifva de vanliga, f. e. ^ovq>d^aX^ov, Xayovnovg, 

 aQvoyXtoggov, (Åvogcjzig m. fl. Tydligen är detta bildnings- 

 sätt yngre (om de icke från adjectiver öfvergått till substan- 

 tiver, hvartill 'innovQig m. fl. lemna tydliga spår), och deras 



utan endast adjectiverna; men ^aaiXlxöv, IsQOV synas vant 

 för allmänna ord att tåla denna ellips. 

 *) Det är detta namngifningssätt, som nu anses för det bästa, — 

 och visserligen är det från systematisk synpunkt det riktigaste 

 och vigaste; men det är icke det naturligaste eller mest klassi- 

 ska. Då Linné klandrar adjectiva namn har han ej iakttagit, atr 

 della benämnande var just del äldsU. 



