a>47 



derivation är vanligen liogsl enkel. I deraj» betydelse ingå 

 icke några konstlade, sökta enskilda karakterer, utan en me- 

 taforisk totaluppfattning af hela växten, liksom i de äldre 

 enkla poetiska cpitheterna, som öfvergått till namn. Man kan 

 undra, att vi lagt sä mycken vigt pS detta formella; men dess 

 kännedom synes verkligen nödvändig för att riktigt första 

 namnen; allmännast söker man dem i verber, utan att tänka 

 på det nödvändiga substantivet. Endast i de fall, då epithetel 

 var ett alltför trivialt ord, bibehålles substantivet, såsom i 

 ^ol^og edöiodif^iog, ef^iezixog, leQct ^otåvr} o. s. v. På de 

 äldre namnen torde några exempel här böra anföras: döva- 

 >tog (tcaXccftog), den böljande (vassen); 'aei^ioov {(fvtov *), den 

 oförgängliga (växten); irileqTiov eller rrjléffUov, den länge 

 oförgängliga, den troget älskande (Svec. kärleksört **j); f.ieVi>] 

 iÖQvg), det mannabärande (trädet); enifirjöiov {<pvklov), det 

 midtpå sittande (bladet) eller midtpä bladet sittande; €fp^f.iE- 

 QOv {xQivov), den dagblomstrande (Liljan); &cc?u}czqov {(pvl- 

 Xov), det månggreniga (bladet); paQULOOog {^oX^bg), den döl- 

 vande (löken); aid^ovaa {^oiccvt]), den brännande (oriktigt öf- 

 versatt med «glänsande«) växten; elaiivt] [^oiävif), den för- 

 längda växten; ctiQi] (x^o/; eller not]), det dödande gräset, 



*) De har tillagda epilheter äro icke godLyckligou valdii, utuii cfloi 

 källornas anvisning. Sem/iervivuni var hos Gmkerna liksom ho- 

 oss odlad [(pviov), och, inuaii ntinuicL ueiCioov ännu konimil 

 1 hruk, annuirkcs den al HiiipokratCÄ soiu ib tui nJUv otxei-- 

 ioi> q)v6fievov. 



**] Om Svenska och Gickit>ka folksagans öfvcieusalammtlijC, se of- 

 van Grek. A'jmph, /;, /7J. 



