253 



fortlefvande traditionen ega de sin förklaring *). Man finner 

 i detta hänseende en förundransvärd öfverensstämmelse i alla 

 kristna länder. Medeltidens namn igenkänner man lätt på 

 denna deras religiöst-symboliska betydelse, och i det formella 

 deruppå, att de vanligen äro bildade af tvenne substantiva, 

 som icke sammanbindas till ett ord, så att det egentligen be- 

 stämmande är i genitivo casu. I de få och obetydliga skrif- 

 ter, vi från den tiden ega öfriga, finnas de mindre än hos 

 Botanikens fäder, som noggrannt upptaga de i folkspråket 

 förhandvarande. — Under medeltiden förlorades dessutom kun- 

 skapen om de gamles namn; de, som bibehöllos, rådbråkades 

 ofta, och förvexlade fortplantades de äfven på den följande tiden, 

 hvilket icke får förbise^^ då mån historiskt vill eftersöka de- 

 ras ursprung. I de Grekiskas ställe infördes derjemte i den 

 tidens skrifter en mängd urgamla folknamn ur germaniska 

 språken, såsom Dorella (vårt Svenska Dodra eller Döre), 

 Himmelschussela (i flera Svenska landsorter Himmelsnycklar). 

 De flesta af denna art blefvo väl utmönstrade vid Botanikens 

 restauration; andra åter latiniserades och äro bibehållna än 



•) Linné anför tlera af denna art i Philos. Bot. § 214-, men en rik 

 efterskörd deraf finnes både hos äldre författare och i den ännu 

 fortlefvande traditionen. — De flesta medeltidens legender, så 

 vidt de röra våra växter, har jag funnit vara kända bland vår 

 allmoge. Vi hafva i en föregående uppsats sökt visa, att äfven 

 vissa elementer af den Grekiska mythologien ännu fortlefva hos 

 oss i folktron, — och oss synes besynnerligt, alt, då man lägger 

 så mycken vigt på den forngrekiska, man knappast vårdar sig 

 uti taga notis om hvad som finnes bland oss sjelfva. 



