2S8 



i^an, SS, Jrukten, antaga en mängd primitiva, substantiva namn, 

 iivarigenom man så lätt iöibiser det väsendtiiga i sak, sedan 

 man erhållit ett nytt namn. En ny term är endast niidig 

 iur nya begrepp. Ett splitter nytt språk, såsom Wall ro th, 

 Petter man m. 11. sökt införa, om än mer logiskt och con- 

 sequent, skall knappt någon anse mödan värdt att lära, och 

 det blir ingen vinst, ty man måste ändå lära det förut an- 

 tagna, för alt kunna begagna dess rikare litteratur. 



Principerna för slägtenas benämning voro så enkla, att 

 man nu mer endast förundrar sig öfver, huru man någonsin 

 annorledes kunnat gå tillväga. Att alla växter, som höra till 

 samma slägte, måste hafva ett gemensamt slägtnamn (Phil. 

 Bot. § 216); att detta åter måste vara olika för olika släg- 

 ten (§ 217) m. (1., äro så klara satser, att det väl synes i 

 \år tid öfverflödigt anföra dylika; men den förbistring, som 

 deruti lierrskade före Linné, förklarar tillräckligen, hvarföre 

 Linné deruppå kunde lägga så mycken vigt. Allt hvad Linné 

 i sin Philos. Bot. om namnen anför (§ 215 — 258) gäller en- 

 dast slägtnamnen; hvad Linné kallar artnamn är efter när- 

 varande språkbruk diagnoser. Vid de förra skola vi förden- 

 skull här nedanföre hufvudsakligen fästa oss. 



Ofver Växtfamiljernas namn förekommer knappast något 

 i Linnés Philosophia Botanica; ty hvad Linné anför om ord- 

 ningarnas har mer afseende på ett artificiellt system. Som 

 bekant benämnas dessa nu vanligen efter hufvudslägtet, och 

 detta kan icke annat än gillas, såsom ej blott underlättande 

 minnet, utan ock antydande det typiska och centrala för fa- 



