2S9 



niiljen. Dervid borde man likväl iakttaga, att en liufvudfa- 

 milj får ett vidsträcktare namn än en underafdelning, och 

 skrifva i stället för Ericeae (sensu lat.) Ericacece, och bibehålla 

 Ericece för en grupp af dessa i mer inskränkt mening. Så 

 böra äfven familjnamn efter ett helt slägte föredragas framför 

 alla af en enskild, afvikande art, f. e. Ribesicc för Grossularice; 

 af ett typiskt slägte för ett atypiskt; Potamogetonece för Naya- 

 deae; Nayas kan svårligen förenas till samma familj med Po- 

 tamogeton; står närmare Hydrocharidece, och den, som jemför 

 Nayas med Udora, skall snart inse omöjligheten att långt 

 aflägsna dessa från hvarandra. Endast mycket naturliga fa- 

 miljer, der intet egentligen centralt slägte kan uppgifvas, f. e. 

 Cruciferce, Umbellifera; o. s. v., brukar man benämna efter en 

 gemensam karakter, som just for dessa är lättare att finna 

 än för andra. Men man bruke dertill icke enkla, vidsträckta, 

 vaga termer, såsom Amentacew, Compositce; Synantherce Rich. 

 och Lessing hafva ett bestämdt företräde. På goda grunder 

 förkastar Decandolle terminationen — oidece, men bibehåller 

 denna sjelf för Ficoidece, så mycket mer opassande, som Ficus 

 icke hörer dit *). 



Synnerlig, måhända alltför stor, vigt lade Linné på det 

 formella i slägtnamnens bildande. De lagar, Linné derför 

 gifvit, erkännas dock ännu i allmänhet såsom riktiga, ehuru 



*) Man bråkar mycket med de olika ändelserna — acece^ — inew^ 

 — ales O. s. v., utan minsta vinst för vetenskapen; och alt i an- 

 ledning af sålunda förändrade flexioner vexla Auctors namn för 

 familjerna hör till n. v. Botanikens bizarrerier. 



