262 



miljerna efter deras hufvudslägte; i annat fall förtjenade dessa 

 väl vida mer att erhålla ett sjelfständigt namn. Endast då ett 

 äldre historiskt namn derigenom bevaras, eller ock det blir 

 nödvändigt att under ett gemensamt namn subsumera flera 

 smärre grupper, såsom bland Salices, ville vi behålla de sub- 

 stantiva. 



Bland de Linnéanska reformerna i Botanikens formella 

 behandling voro inga vigtigare och mer underlättande för 

 dess studium än införandet af de logiska art-definitionerna 

 och fixa artnamnen; båda i sig så enkla, att man nu svårli- 

 gen begriper, huru de så länge kunnat undgå Botanisterna. 

 De fraser, man förut begagnade både som diagnoser och namn, 

 voro ingendera, i allt vaga och obestämda. Efter Linnés för- 

 sta åsigt skulle diagnoserna tillika tjena som namn, tills den 

 jemt tvingande nödvändigheten att förändra och utvidga dessa*) 

 ledde till antagande af artnamnen eller nomina trivialia, som 

 de af Linné benämdes. Dessa voro väl till en stor del redan 



*) Linnés lagar för diagnoserna blefvo af alla hans efterföljare, äf- 

 ven af Haller, antagna, och äfven af nyare Botanister in thesi 

 erkända, men in praxi ofta, synnerligast i arbeten efter naturliga 

 systemerna, der i allt ett sträfvande till regellöshet är märkbart, 

 utträngda af synoptiska descriptioner, hufvudsakligen derföre, att 

 de korta Linnéanska befunnes så lätt innesluta flera arter. Men 

 icke blott i theoretiskt hänseende, utan ock i praxi var del Lin- 

 néanska förfarandet lättfattiigare, bestämdare och klarare, — och 

 osäkerheten i bestämmandet är genom uraktlåtandet dcraf sna- 

 rare ökad än minskad. Man har derföre börjat inuti dessa de- 

 scriptioner utmärka med cursiv stil sjelfva diagnosen, som verk- 

 ligen är en återgång Ull den Linnéanska methodcn. 



