264 



uppstå. Det är derförc dessa, som vi här skola framställa 

 lill närmare granskning. Må man icke anse förmätet, att vit 

 pä Linnés vis framställa vår åsigt i form af aforismer. Våra 

 föregångare på denna väg, Sprengel och Lin k, hafva följt 

 samma method. För lättande af öfversigten skola vi betrakta 

 artnamnen till deras form, betydelse, förändringar, prioritet, 

 auktoritet^ samt principen för deras utredande. I de båda för- 

 sta fallen är man i allmänhet, ense i principerna, fast mänga 

 afvikelser ske i tillämpningen. Att särskildt upplysa hvarje 

 moment med exempel anse vi öfverflödigt. 



L I afseende pä formen bör: I. Hvarje art hafva sitt 

 bestämda namn. Flera arter af samma slägte kunna icke 

 hafva samma namn. För en art böra icke tvenne antagas. 

 Endast då ett äldre namn måste återställas, är det för en 

 kort tid, tills det förra blir bekant, tjenligt att inom parenthes 

 tillsätta det mer bekanta. 



2. Adjectiva namn äro bättre än substantiva. Utan 

 synnerliga skäl biide man inga nya substantiva. Men de re- 

 dan antagna måste bibehållas, och de, som hafva urgammal 

 auktoritet, äro af stor historisk vigt. Afven då ett genus 

 indrages bibehålles dess slägtnamn helst som artnamn. Sub- 

 stantiva namn skrifvas alltid, till utmärkande af appositionen, 

 med stora initialer. 



3. Artnamnen böra äfvcn vara ett ord. Undaotag må 

 endast göras för dem, som hafva gammal historisk rot, såsom 

 Bursa pastoris, Oculus Christi. Link yrkar i detta fall det 

 sednares uteslutande; men i vissa fall är detta icke möjligt, 



