282 



ning äro oskiljaktiga; man måste blott tillse, att man dervid från 

 egoistisk ståndpunkt öfvergår till en historisk, då auctorsnam- 

 net först blir egentligen upplysande. Det är derföre vi föreslå: 



26. Den författare, som först fullständigt ntredl 

 och bekantgjort ett artnamn efter dess principenliga, all- 

 männa antagande, citeras som dess auctor. Ehuru Linné 

 upptog efter de äldre, synnerligas! Rivinus, oförändrade en 

 mängd artnamn, var han den första, som principenligt och 

 consequent införde dessa (liksom Tournefort först bestäm- 

 de slägtnamnen jemte slägtbegreppet *]); man går derföre icke 

 tillbaka till tiden fÖre Linné. Lag samma för de efter äldre 

 källor af andra författare sedermera återupptagna. Skulle art- 

 begreppet sedermera antingen genom nya varieteters tilläggan- 

 de utvidgas eller genom vissa formers frånskiljande inskränkas, 

 så bibehåller arten ändå sin första bestämmares auktoritet, — ty 

 i båda fallen är det vanligast sednare tillsatser, man afsöndrar; 

 men, reformeras artbegreppet helt och hållet, så tillägges efter 

 grundläggarens äfven reformatorns namn. 



27. Då en art blifvit oriktigt utplånad, eller ett 

 namn oriktigt tillämpadt, tillsättes, för historisk upplys- 



*] För slägluamuen, hvilkas begrepp fastställdes af Tournefort, 

 bör man utgå frän denne. Att vid dessa citera Virgilius och an- 

 dra äldre författare, som aldrig tänkt på genus-begrepppet, är, 

 lindrigast sagdt, löjligt. Men att för någon modification i karak- 

 tererua eller uteslutandet af nägra provisoriskt bifogade arter 

 tillsätta egen signatur vittnar om fåfänga. Undergår ett slägte 

 on genonigrijnmde reform eller sönderdelning, hör dock refor- 

 matorns namn tillsättas efter grundläggarens. 



