28S 



50. Ehuru denj som heskrifver af andra bestämda 

 växter, Icke bör underlåta att uppgifva bestämmaren och bi- 

 behålla hans namn, är likväl den förre att anse som aukto- 

 ritet, emedan arten hvilar på den nya beskrifningen, tilldess 

 namngifvaren sjelf beskrifvit och erkänt henne som sin. Att 

 som källa uppgifva det ställe, der ett (ofta bart) namn före- 

 kommer, dä samma författare sedermera utförligare beskrifvit 

 växten, är pedantiskt. 



VI. För artnamnens utredande är nödvändigt att gran- 

 ska alla källorna för desamma och att icke ensidigt fästa sig 

 vid hvarken växtställe eller exemplar o. s. v. Till största ytter- 

 lighet är detta drifvet af Schultes i dess Syst. Veg., som 

 för bestämmandet af Linnös växter endast afser, icke Linnés 

 herbarium, utan blott hvad Smith upptager med Linnés sy- 

 nonym (c<Non Smith, ergo non ita«). Ehuru Smith sjelf mer 

 fördomsfritt begagnade Linnés samlingar och efter bättre upp- 

 lysningar (f. e. Aira alpina) rättade sina bestämningar i många 

 fall, bör man likväl observera: 1) att hufvudsaken dervid är att 

 känna Smiths begränsning af arten; Smith ansåg sin väl icke 

 fullt identisk med Linnés, men icke skiljbar, — och hvem 

 finner icke genom fortsatta studier ofta vigtiga skillnader e- 

 mellan växter, som man förut förvarat som identiska? — 2) att 

 andra i Linnés herbarium funnit helt annat, än Smith heskrif- 

 ver. Det är anmärkningsvärdt, att nästan inga af de växter, 

 hvilka Linné beskrifver såsom för sig nya eller anmärknings- 

 värda i sina resor, finnas i Linnés herbarier frän dessa loka- 

 liteter, utan alldeles saknas, eller ock finnas utländska exem- 



