297 



sina åsigter. Småningom utreddes mången förut förvexlad 

 växt, stundom förvexlades förut riktigare bestämda. I dessa 

 fall följe man alltid det ställe, der den riktigaste åsigten är 

 framställd, och afsöndro hvad som oriktigt blifvit tillagdt, f. c. 

 vid Agrostis rubra. Man bör söka tolka Förf. sä, som han 

 sjelf skulle gjort, om han känt sedermera upplysta förhållan- 

 den. Då olika arter förekomma i olika arbeten, är icke alltid 

 det äldsta hufvudkällan, utan det, hvarest arten blifvit rikti- 

 gast och fullständigast framställd. Helt olika kan källan vara 

 för arten och för namnet, f. e. Salix arcnaria. Hvardera 

 ege då vitsord för sig. Men icke må synonymerna ur Fl. 

 Lapp. till Carex leporina, canescens m. fl. betraktas som käl- 

 lan för dessa arter, fast Linné ansåg några snarlika arter för 

 fjällformer af dessa för honom både förut och efteråt välbekan- 

 ta arter. Dessa sednare äro säkert Linnés typer. Utredandet 

 af alla dylika frågor fordrar icke blott den fullständigaste sak- 

 kännedom, den man aldrig förakte, utan tillika en säker kri- 

 tisk blick, Bot. Not. a. st. -^ Det är en hufvudregel för all 

 ädel och sann kritik, att finna så mycket riktigt som möjligt 

 hos en författare; kännetecknet åter på en oädel och lumpen 

 är, att hon söker framställa allt så skeft och oriktigt som 

 möjligt. Men hvarje skef riktning i tidsandan måste en hvar 

 med kraft och mod, utan personlig hänsyftning, men ock utan 

 menniskofruktan, söka tillrättavisa. Det fruktlösaste arbete 

 man kan företaga sig är otvifvelaktigt att blott bråka med 

 namn, antingen det sker efter egna infall, eller man utan ur- 

 skilning efterhärmar andra författare; alla allmänna grundsat- 



