300 



för Botanisten? Föga mindre. Derföre tro vi honom äfven 

 från Botanisk synpunkt serskildt förtjena betraktas. 



Är då våren så herrlig och skön i Norden? Vanligen i 

 hoppet, här bokstafligen det grönklädda, men sällan i den grå 

 verkligheten, åtminstone icke här kring Upsala. aVärens 

 blommorK äro rätt tunnsådda på de öppna kala fälten; cwä- 

 rens ljumma vindarc(, aZephirens /lägtcc, äro mest en saga, 

 lånad från Hesperidernas land. Dock, hvarföre klaga just 

 der, hvarest man omgifves af den högre oförgängliga våren 

 i menniskolifvet, de herrliga blommorna i ynglingasinnet! Den- 

 na glada andliga vår bortskymmes icke af den naturligas el- 

 jest så prisade uMajskyara, som i Norden ofta nedgjuta frus- 

 na, stelnade tårar. Huru efterlängtadt är likväl icke hvarje 

 vårens förebud! Huru kär hvarje helsning från Söder med 

 de till sitt barndomsnäste återvändande flyttfoglarnc! Huru 

 mången undran, när den kära gästen skall anlända till vår 

 strand och sedan till våra berg! Och ändå är den nordiska 

 våren en fjettrad Andromeda, som Perseus *) först befriar, 

 — en snödroppande Galanthus, som på sina hvita «blomblads 

 spets endast halfsagdt bär vårens outsägliga ord«. 



Så klagade för flera är sedan främlingen från Söder i 

 en uppsats öfver vårens sena antag till oss. Endast få vin- 

 trar hade då förrunnit, sedan han såg sin hembygds bokar 

 i deras gröna vårskrud, och Botanisten, liksom plantan (båda 

 äro fängslade vid den gröna gräsmattan, fast blomman, som an- 



") Högsommar -solen. 



