502 



l)ar '). Den sig så gcnia förgiulande menniskan ser dock 

 blott ett fragment ur midten af lingens kedja, utan att ana 

 hvarken deras början eller slut. Den ät bada sidor framträn- 

 gande, forskande menniskoanden tröttnar snart och aiUingen 

 svindlar eller hamnar vid de abstrakta begreppen, tid och 

 rum, oändlighet och evighet, Midt för vårt fönster står i 

 dessa vårdagar en med tusen blommor öfversållad Mespil; 

 i den inre kraft, som alstrat, och de tallösa elementarorga- 

 ner, som fostrat dessa, se vi en allmagt och oändlighet, lika 

 väl som i summan af alla verldssystemer; i hvarje knopp 

 ligger anlag till utveckling i oändlighet; i hvarje frö slumrar 

 möjlighet till en evighet. 



Gillar man blott den ledande idéen, så förlåter man lätt 

 det ordsvall, en jagad penna så lätt nedskrifver, då hon ej 

 hinner utstryka hvarje fåfängt ord, och derföre önskade vi 

 först vinna Läsaren för vårt ämne; då denna uppsats är äm- 

 nad som beredelse till den instundande Lagerfesten, det litte- 

 rära lifvets krans af vårblommor med en och annan inflätad 

 femtioårig eterhell, så synes betraktelsen af dess afbild i den 

 yttre naturen ligga närmast till hands af alla. Icke dess min- 

 dre skola vi söka i sjelfva afhandlingen gifva henne allt det 

 vetenskapliga innehåll, som är oss möjligt, och leda kända fakta 

 till nya combinationer. Skalden, tänkaren, konstnären må söka 

 idealisera och försköna sina föremål; naturforskaren åter nödgas 

 alltid erkänna, att hans teckningar äro ofullkomliga efterbild- 



"j Jeiuför Liniié:^ LiflianJliiig de mundi} in)-L<,ibili. 



