548 



jor vårblommor; denna sköna och lätt skiljda familj erbjuder 

 egendomliga former för alla årets tider; arter, som blomma 

 första året ur den sedan borttvinande löken, andra, som upp- 

 växa till flera sekler gamla träd, såsom Fourcoya, Agave, in- 

 nan de blomma, för att derefter utdö. Ehuru man i få stör- 

 re växtgrupper igenfinner samma grundtyp så tydlig som i Lil- 

 jornas flera familjer, finna vi dock ingenstädes tydligare utpreg- 

 - ladt växtlifvets syftemål att vexla i tusen former och i slösan- 

 de prakt. Snart inser man likväl, att de för hvardera af årets 

 tider bestämda arter erhållit ett derefter afpassadt vegetativt 

 system, så att man af en Liljas stängel redan kan bestämma 

 dess blomningstid; ju tidigare blomning, dess mindre utbildad 

 stam; vårens förstlingar sakna sådan; de för sekler beräk- 

 nade erhålla väldiga trädstammar. Alla egentliga vårliljor 

 ligga förebildade i sitt vinterläger, löken, hvarur de hastigt 

 uppskjuta sina enkla bladlösa stänglar, såsom Galanthus, Leu- 

 cojum, Narcissus, Hyacinthus, Muscari, Scilla, Ornithogalum 

 m. fl., hvilka med en för oss okänd prakt smycka Södra Eu- 

 ropas vår. De aldra tidigaste utveckla sig till och med utan 

 stängel; den utdragna blompipen ersätter dess brist hos Cro- 

 cus, Bulhocodium, Colchicum auiumnale; denna sista, ehuru 

 blommande om hösten, är till sin typ en verkhg vårlilja, 

 hvilket bestyrkes så väl af samslägtingar som af dess egen 

 blomning på dess naturligaste växtplats, tidigt öfversvämmade 

 ängar. Man eger på samma sätt i Södra Europa en på sen- 

 hösten blommande art af Leucojum, och af en mängd vår- 

 växter, såsom Cyclamen, har man så närbeslägtadc, om hösten 



