3SS 



totalitet. Fytotomien, för sig betraktad, är endast den descri- 

 ptiva Botanikens inre och torftigaste sida och, blott som sådan, 

 af underordnad vigt. Derigenom, att växtlifvet är utåt vändt, 

 kan den förra för växtläran aldrig blifva hvad Zootomien är 

 för Zoologien. Från denna synpunkt är det möjligt förklara, 

 huru Linné kunde räkna fytotomien till Vetenskapens aCuri- 

 osaci. Den är verkligen icke annat, så länge den ej samman- 

 bindes som förklaringsgrund med lifvets fenomener. 



De yttre delar, man vanligen kallar det vegetativa syste- 

 mets organer (rot, stam, blad), äro likartade, så att, om man 

 abstraherar formen, dem emellan ingen väsendtlig skillnad eger 

 rum, hvarföre de ock både genom otaliga mellanformer och uti 

 förändrade media öfvergå i hvarandra. Hvardera af dessa 

 tillkomma alldeles likartade funktioner, lämpade blott efter 

 de olika media, hvaruti de lefva. För ingendera af dessa de- 

 lar finnes något egendomligt; hvarderas former och funktio- 

 ner vexla oupphörligt. Ögat, örat o. s. v., att ej nämna dju- 

 rens inre väsendtligare organer, hafva alltid sina bestäm- 

 da förrättningar, kunna aldrig öfvertaga hvarandras; motsatt 

 är förhållandet med rot, stam och blad. Derföre kunna en 

 eller tvenne af dessa delar alldeles saknas, och växten upp- 

 når lika väl sin bestämmelse: en mängd växter sakna stjelk, 

 Cac^WÄ-arterna m. fl. blad, Viscum Oxycedri både rot och 

 blad, men äro icke desto mindre fullkomliga växter; för att 

 icke nämna de ofullkomliga Nemeiska växterna. Man kan 

 afsöndra hvardera af nämda delar från hvarandra, och hvar 

 för sig kan likaväl fortfara att lefva, hvilket vore omöjligt. 



