560 



mindre torr och saftlös. Vedens saft, som vi kunna kalia 

 växtlage, är mer vattenaktig och oxyderad; syre och socker 

 äro dess hufvudsakligaste beståndsdelar; barkens saft åter är 

 condenserad, desoxyderad, af bitter och skarp qualitet. (Der- 

 före äro de flesta barkar adstringerande, så vida de, f. e. Lin- 

 den, icke hysa större quantitet af växtslem.) Detta gäller om 

 nämda lager, så väl i stammen som roten *). Grunden till 

 denna skillnad är, att vedlagret bildas af spiralkärkn^ bark- 

 lagret åter af baströren och, efter Schultz, af egna närings- 

 saftskärl. Då dessa för hvardera äro egendomliga, möta här 

 inga svårigheter att med bestämda organer sammanbinda be- 

 stämda funktioner. Men nämda bildningar utgöra likväl icke 

 ensamt dessa delars massa; det båda förmedlande och för 

 bägge gemensamma utgör cellväfnaden, som är sjelfva bild- 

 ningsorganet. Detta utbildar icke blott de under vegetationen 

 frambragta växtämnena, utan är äfven det, som, innan de öf- 

 riga organernas funktioner börjat, vid all ny bildning är fö- 

 reträdesvis verksamt, såsom i växternas märg, hvilken ute- 

 slutande bildas af celler. Likasom vi anvisat de öfriga orga- 

 nerna egna lager, sä kunde man kalla cellulosan för mark- 

 lagret, ehuru icke i den inskränkta mening, som skulle hon 

 vara inskränkt till märgen, ty h varje nytt både ved- och bark- 

 lager måste börja med cellbildning. Men, så stor cellernas verk- 



') I praktiskt hänseende iir kännedomen härom af största vigt. Bark- 

 och vedlagren f. e. i växlrötter hafva ofta i medicinskt lianseen- 

 de motsatta egenskaper, for användande till födoämne bör rotens 

 barklager afskalas. 



