5«7 



mens lopp förhindras, stockas saften, tills detta hinder blii 

 undanröjdt. Deras storlek är lika, ehuru denna för Öfrigt i 

 oändlighet varierar. Afskär man tvenne nära h varandra lig- 

 gande strömmar, så utflyter saft endast ur den, hvars lopp 

 är riktadt emot afskärningspunkten; afskäres den saften till- 

 förande, så upphör saftens utströmmande, då den i kärlen 

 inneslutna är uttömd. Ju större strömmarne äro, desto längre 

 löpa de rakt fram, utan att genom anastomoser öfvergå i 

 hvarandra; ju mindre åter, desto tätare gä de genom den nät- 

 formiga förgreningen öfver i hvarandra. Någon gäng tillba- 

 kaflyter en uppstigande helt och hållet i en nedstigande; i 

 andra grenar sig en uppstigande i tvenne grenar och åter 

 vänder i tvenne nedstigande, eller ock bibehåller den ena en 

 uppstigande riktning, under det den andra strömmar tillbaka. 

 Detsamma gäller äfven om de nedstigande; men man är ännu 

 långt ifrån att härför kunna uppgifva några bestämda lagar. 

 På detta sätt uppstår ett nät af kretsande, sins emellan för- 

 bundna strömmar. Saften i de upp- och nedstigande är full- 

 komligen likartad, sä att här icke finnes den aflägsnaste ana- 

 logi med skillnaden mellan arterer och vener hos djuren, 

 fngenstädes ser man något afbrott eller pulserande i saftens 

 omlopp, utan är det fullkomligt likformigt. 1 härden är lik- 

 väl hastigheten i dess lopp så stor, att under kraftigaste till- 

 växten den kan jemföras med den i djurens periferiska nät 

 Att här utveckla alla enskilda, af Schultz anförda, förhål 

 landen vore ändamälslöst. Vi tillägga derföre blott, alt i ro- 

 tens bark sker strömningen efter samma lagar som i stam- 



