Turistično faunistični izlet na Ivančicu. 
Napisao 
A.E. Turinac, 
prof. u Varaždinu. 
Početkom kolovoza 1886 odlikovao me je gosp. prof. Fr. 
Marković u mom domu posjetom, te mi kao takovomu, koji sam 
već bio na Ivančici predložio, da podjem s njime i sa još nje- 
koliko otmenih lica na Ivančicu. Predlog bijaše dakako odmah 
primljen. Za njekoliko dana dogovora i pripreme bili smo spremni 
na put. U polnoći izmedju 11. i 12. kolovoza našlo se nas deset 
turista na okupu: gdja. Antolek - Orešek sa svojom djecom, 
gdja. Bakalovićeva i Halaupkova iz Beča, gosp. prof. Marković 
sa svojim sinčićem, gosp. Gustav Leitner jun. i ja. Vrieme bijaše 
liepo, da ne možeš ljepšega poželjeti: nijednoga oblačka, a mje- 
sec kao sjajna okrugla ploča. Aneroid je doista pokazivao pro- 
mjenljivo vrieme, ali nitko nas nije ni iz daleka sanjao, kakova 
nas sudbina čeka. U samu zoru u 4 sata i četvrt počeli smo 
uzlaziti na Ivančicu. Horizont bijaše bielimi perastimi oblaci zastrt. 
Hodeć polako i šaleć se, došli smo do „Svajcarije‘ u 6 sati 
i četvrt. Svajcarija nalazi se na po puta na sjevernoj strani Ivan- 
čice. Sad je počeo mrzli iztočnjak piriti, a vrh , Veliki konj“ počeo 
se maglom pušiti. Tu smo se odmarali, a gospodje priredile su 
“nam gospodski zajutrak. 
Odavle krenuli smo u 7 sati i po. Do mjerničke piramide, 
to jest na najvišu točku Ivančice dodjosmo u 9 i pol sati. Ho- 
deći polagano trebali smo dakle od podnožja do vrha Ivančice 
4 sata. Putem zabavljasmo se medju inim i sabiranjem raznih 
životinja: jedan lupio bi koru, drugi kalao bi trulo drvo, treći 
naprezao bi se da odtrgne koju gubu, četvrti čeprkao bi po | 
trulom lišću itd., svi bijasmo prirodopisci. Na samom vrhu Ivan- 
čice nalazi se dosta velika bara. Bio sam nakanio, da ovu baru 
poslje podne protražim. 
2 
