198 
malakologičnom pogledu“. U izvješću goričke realke 1877. izdao 
je on razpravu: „Die malakologischen Verhältnisse der gefürsteten 
Grafschaft Görz im österreichischen Küstenlande*. Kobelt, zatim 
Böttger pohvalno su ocienili Erjavéevu razpravu. Posljednji 
okrstio je dapače novog jednog puža Erjavčevim imenom, Ciau- 
silia Erjaveci. Medjutim još prije njega Brusina je Erjaveu 
na čast prozvao novi neki rod Erjavecia a osim toga dedicirao 
mu je nove vrsti: Hyalinia Erjaveci iz južne Hrvatske te iz 
austrijskoga Primorja: Fruticicola Erjaveci iz Hrvatske i Bosne; 
Napokon Odostomia Erjaveciana iz jadranskoga mora, koja 
se je posljednja kasnije našla i u Siciliji. 
Al Erjavec nije se brinuo samo za učeni sviet, on je mnogo 
radio i za školsku mladež. On je priredio slovensku kemiju, 
mineralogiju, somatologiju i zoologiju. Neke je knjige preveo, al 
ih nije sliepo preveo, nego ih je vješto i savjestno preradio za 
slovensku mladež. Prof. Levec spominje, kako je Fran više puta 
i po tjedan dana razmišljao, kako bi koju karakterističnu riet 
izrazio liepo slovenski, kako su skupa pregledali rječnik Cigaletov, 
Vukov, Miklošićev, pa kad sve to ne bi pomoglo, pisao bi Fran za 
nju Levstiku u Ljubljanu ili Šuleku u Zagreb. Al više no svim 
inim, stekao je Fran neumrlih zasluga kod svog naroda sa 
svojimi popularnimi spisi o prirodopisu. S jednom ciglom knjigom 
»Domače in tuje živali v podobah“, koju je izdala „Druzba sv. 
Mohora“, u pet svezaka (počam od g. 1868. dalje svake godine 
po jedan svezak), popularizirao je Erjavec podpunoma prirodopis 
u slovenskom puku, i ta je knjiga postala pravom zlatnom knjigom 
Slovenaca. Vidi se iz toga djela, da je Erjavec bio ne samo pod- 
puno znanstveno i strukovno naobražen pisac, nego da je i te- 
meljito poznavao i sve nazore svoga puka o prirodi, da je znao 
i za sve njegove priče i pjesme o životinjah, i da se je trudio. 
pa možemo kazati, i podpuno uspio; da bogato blago svoga 
znanja zaodjene u liep, čist jezik, kakov je mogao čuti tek iz 
ustiju puka samoga. Stoga ga je i razumio sav puk, kao nikoga, 
stoga je i obljubio svim žarom svoje duše tu zlatnu knjigu, u 
kojoj ga je plemeniti pisac učio ljubiti prirodu te na svoju korist 
služiti se bogatimi zakladi, što jih priroda pruža čovječanstvu. 
Isto je tako krasno pisana i obljubljena druga njegova knjiga 
za puk, ,Naše Skodljive živali“, koju je takodjer izdala „Druzba 
sv. Mohora“, u tri svezka (posljednji izašo g. 1880.) 
