92 
one po život njegov veoma važan, ali po lozu ujedno veoma 
pogibeljan ustroj, kojemu treba, da posvetimo osobitu pažnju. — 
Konidije se, kako smo vidjeli, razvijaju u vanrednom množtvu, 
a budući kraj toga veoma sitne, lako će ih vjetar prenositi i na 
velike distance. U konidijama prema tome peronospora ima organ, 
kojim će se lako brzo i na velike daljine razsiriti, pak nas zato 
ne će čuditi, ako nadjemo okužen vinograd, dok su drugi oko 
njega ostali zdravi. Valja samo, da infekciji povoljni uvjeti budu 
izpunjeni. I na te osvrnut nam se je u sliedećem, tim više, što 
je poznavanje njihovo i od velikog praktičnog interesa. 
Kad konidije dozore, odpadaju lako sa svojih nosioca, pak 
su poput konidija drugih mnogih talofita kadre nastupiti proces 
klicanja. Ali za to treba, da su izpunjeni stanoviti uvjeti, a naj- 
bitniji su od njih temperatura i dovoljna prisutnost vlage. Za 
jedan i drugi su faktor konidije vrlo osjetljive. Padne li tempe- 
ratura izpod minimum ili se uzdigne nad maksimum, konidije 
ne će proklicati; zavlada li suša, one će bezuvjetno poginuti, pak 
bilo, da je temperatura optimalna. Interval potrebne temperature 
leži od prilike medju 10. i 30. stepenom C. nad nulom, jednak. je 
dakle onomu, što popriečno vriedi za klicanje sjemenaka većine 
višega bilja. Čini se, da kurva od minimuma prema optimumu 
polagano uzlazi, da potonji leži u blizini maksimuma, odakle onda 
krivulja strmo odpada do abscise. Kod temperature od kakovih 
28°C. proces je najintenzivniji i ne traje duže od ure, kod 17°C. 
treba konidija da proklije već dva do tri dana, a ne iznosi li 
temperatura ni toliko, proces još će duže trajati. Predpostavljamo, 
da je drugi uvjet izpunjen, da ima dosta vlage ili da se konidija 
baš u samoj kapljici vode nahodi. 
Ali u čemu sastoji to klicanje? Plazmatički sadržaj truske 
razpada prije svega na 5—8 dielova. Membrana se konidijina 
raztrga, a dielovi ovi izlaze kao gole, primordijalne stanice na 
polje. Nepravilna su oblika, na jednom kıaju nose po Götheu 
dvije trepavice, cilije, a ne jednu, kako je Prillieux mislio, 
pomoću kojih se njeko vrieme samostalno i dosta živahno giblju. 
Sbog ove se svoje vlastitosti i označuju kao stanice bludilice ili 
zoospore. Ali gibanje im ne traje dugo; one se doskora upokoje, 
primaju pravilan, okrugljast ili elipsoidičan oblik, gube lokomo- 
torne svoje organe, da napokon izrastu u kratke cjevnate klice. 
Ove probušaju listanu epidermu, pak se od njih dalnjim rastom 
