munjina. Munjina, koja se stvara u nasoj atmosferi, izjedna- 
ćuje se na razne načine sa munjinom zemaljskom. Jedino se 
u polarnih predjelih, gdje je zemlja pokrivena vječnim ledom, 
ne može munjina atmosferska izjednačiti s munjinom zemaljskom. 
Posljedica toga bit će, da će se munjina oko polova nagomilavati te 
onda povodom trajnoga pritjecanja nove munjine provaljivati svojom 
elastičnošću u zrak, koji se nad njom nalazi, i onda se dalje raz- 
prsivati po svemirskom prostoru. Tada se od ove munjine u tih 
svemirskih prostorijah stvara polarno svietlo onim istim načinom, 
kojim dobijemo svietlo u zrakopraznoj cievi, kada kroz nju pre- 
skakuju električne iskre izmedju dvih polova platinene žice. Evo 
to je jezgra Franklin-ove teorije o polarnom svietlu. Samo se 
sobom razumieva, da Franklin prema shvaćanju onoga vremena 
drži munjinu nekim finim fluidom. Prema tomu uzmemo li samo 
ovu okolnost u obzir, da Franklin drži munjinu nekom mate- 
rijom, vidimo, kako se u najbitnijih točkah današnjega shvaćanja 
munjine njegova teorija protivi našim nazorima o mogućnosti 
postanka polarnoga svietla. Valja nam dakle prema današnjemu 
stanju znanosti i ovu teoriju napustiti. 
Prije nego li predjemo na onu obćenito već danas primljenu 
teoriju o postanku polarnoga svietla, spomenut ćemo još teoriju 
Denison-a Olmsted-a. Nju bi doduše imali razložiti iza one, 
koju ćemo poslije nje navesti, jer datira iz nešto novijega doba; 
ali to ne ćemo učiniti toga radi, jer smo nakani ovu posljednju 
smatrati najvjerojatnijom od svih u obće poznatih teorija; s toga 
ćemo je kao takovu i na zadnjem mjestu iztaknuti. Olmsted 
tvrdi, da je polarno svietlo kosmičkoga poriekla, a da potječe od 
neke subtilne nebeskim prostorom kolajuće materije, koja je iden- 
tična sa materijom zodijakalnoga svietla. Ta bi materija dakako 
imala biti te naravi, da na magnetičku iglu djeluje. Nu odkuda 
bi potjecala ta materija, o tom nam Olmsted ne može ni iz 
daleka ništa kazati. 
U prvi mah vidimo, da je Olmsted poprimio nazor Mai- 
ran-ov, kojega ujedno možemo smatrali početnikom kosmičke 
hipoteze. Olmsted dakle iztiče neku materiju, za koju nikakova 
dokaza nema i o eksistenciji koje ne znamo ništa ni prije ni 
kasnije, nego tek onda, kad nam se ona javi kao polarno svietlo. 
Što je s tom materijom prije toga, što li poslije toga, to se pre- 
pušta našoj fantaziji, da se tim bavi. 
