tila ga svuda slava. Najokorjeliji republikanac i demokrat nije 

 mogao, a da no liajo za nj i da no prizna voliko sposobnosti i 

 vrlino nasoga budućoga vladara. 



Pronicavim okom gotova etnografa upoznao je on prirodjenu 

 darovitost našega naroda, jìrouòavao mu je običaje, naučio se 

 jeziku njegovu. Bolje od ikojega našega prirodnjaka proučio je 

 prirodne prilike slavenskoga juga , te je od panonskih ravnica, 

 Dravom i Savom natopljenih, i od kvarnerskih obala, pa sve do 

 Boke kotorske i Arbanaske i do pustih hercegovačkih gora obašao 

 hrvatsko-srpske zemlje naše, što doslije nije učinio nijedan strani 

 ornitolog, a kamo li domaći ! 



A ono nedavno došao medju nas za kratak, prekratak čas, 

 da se u samoj priestolnici hrvatskoga naroda prikaže u podpu- 

 nom sjaju plemenite svoje duše, krasne prilike, prijatna i simpa- 

 tična lica. Sav narod snebivao se od čuda , slušajući kako on 

 cieni mili naš jezik i liepu našu knjigu. Mi , koji smo bili tako 

 srećni, te smo ga lani 10. lipnja u hrvatskom sveučilištu licem u 

 lice gledali i čuli zlatne one rieči njegove; mi, koji smo sa za- 

 hvalnim srcem bili do suza ganuti ; mi, bivši sviedoci neopisivoga 

 oduševljenja, kojim je mladež hrvatska zajedno s nama pozdra- 

 vila njegov govor: mi držimo, da bi se one rieči: „Ovdje vam 

 se nadaje prilika, da svoj liepi, stotine godina 

 stari, kulturni jezik s bogatom njegovom književ- 

 nosti njegujete i dalje usavršujete" imale za vječnu 

 uspomenu i bodrenje uklesati u kamen, i kamen uzidati na onom 

 mjestu, gdje je on stajao, kad ih je izrekao. 



Eto , sve to kano da se je jučer sbilo ! Mi smo s veseljem 

 snatrili o budućnosti, koja će nam dati vladara , koji će , budući 

 sam prirodnjak, podupirati moćnim svojim glasom prirodne na- 

 uke, koje se malo gdje tako slabo ciene, kao kod nas na jugu. 

 Mi smo dakako dobro znali, da se on prije ili kasnije ne će moći 

 više baviti iztraživanjem prirode, ali nijesmo ni časka dvojili, da 

 čovjek, koji je sam proučio prirodu, koji se je sam uvjerio, kako 

 je ona divna, uzvišena, skladna — da takav čovjek ne će imati 

 uviek otvoreno srce za znanosti, za koje je sam prigodom prvoga 

 internacijonalnoga kongresa u Beču 7. travnja god. Icš84. rekao, 

 da su prve i' najvrednije na svietu.^ 



* Vienac. Tečaj XVI. 1884., str. 429 (napose štampano str. 55). 



