1-73 



podzemnih vodenih žila ne samo da je znanstveno podpuno 

 opravdan, već je od davnih vremena poznat našim narodnim 

 kopačem zdenaca. I sladke vode teku u sličnih žila, samo se to 

 teže dokazuje nego za izrazita mineralna vrela. 



Dužina podzemnih vodenih žila može se u posebnih sluča- 

 jevih biti posve izvanredna, kako to najbolje sliedeći klasičan pri- 

 mjer pokaznje. Južno od i)rednje Indije, daleko od svake obale 

 ima posred indijskoga oceana dobro poznato mjesto, gdje se 

 može iz mora nagrabiti sladke, pitke vode. Taj se, na prvi po- 

 gled posve neobični pojav, tumači na sliedeći posve jednostavni 

 način. Atmosferske oborine, padse na površinu koje zatvorene 

 kotline prednje hidije, poniću u pukotine i svrtke i teku pod- 

 zemniini kanali u čvrstom stienju daleko pod ocean. Napokon 

 probijaju morske sedimente, a buduć da je sladka voda manje 

 specifične težine nego slana morska voda, to se ona razlieva na 

 površinu oceana, tvoreć tamo otočić sladke vode. Možemo ovu 

 sliku još dalje razpresti. Ocean je kano prostrana ravnica zasi- 

 ćena nepitkom cjedinom slane vode, a otočić sladke vode posried 

 oceana pravo je vrelo gorske vode, kakovih u svakoj aluvialnoj 

 ravnici ima. Obala našega jadranskoga mora obiluje takodjer ve- 

 likim brojem vrela utičućih podalje od obale u more. Razmjerja 

 su samo manja. 



Što uvjetuje i omogućuje takovo daleko podzemno puto- 

 vanje poniklih voda? Obćenito je poznata činjenica, da veliki 

 briegovi redovito nisu drugo van nesuvisla hrpa kamenja, da su 

 izpresiecani bezbrojnimi pukotinami (diaklazami) i mimo njihova 

 tektoničkoga ustroja. Obradjivanje kamenoloma, rudni rovovi i 

 prokapanje tunela pokazalo je, da su monoliti od kubične hvati 

 sadržine najveća riedkost i da je i najčvršći kamen na sve strane 

 izprebijan i prošupljen cievnu', koje su njekoč bez svake sumnje 

 bile žile, kojimi je vođa proticala. Osobito su na takovih šuplji- 

 nah, kanalih i špiljah bogati vapnenci, nu i dolomiti', škrilji pače 

 i sam granit nezaostaju u tom pogledu puno za vapnenci. 



Hidrografi su rano uzimali obzira na te pukotine, presieca- 

 juće i najčvršće stienje, te su obzirom na nje izrekli empirično 

 ustanovljenu izreku, da od svih atmosferskih oborina samo trcr 

 čina teče na površini tla, dočim trećina izhlapljuje a trećina 

 u tlo propada i podzemno dalje teče. U gdjekojih, 

 imenito vapnovitih priedjòlih pokazuje se, da je to razmjerja 



