187 



httniKs inciditi HecJc. i A. bipuiiifatiis L.), kao što i na gavačice 

 ili gorke pljucavice (Bhodeu^^ amarns Ag.), koje su sve i najsit- 

 nije II mojoj gustoj i za ribolov zbog toga ubitačnoj nn-eži za- 

 ostajale, nisam tada htio ni da se obazirem. 



Dok sam tako lovio ribu i mimogred sa seljacima divanio, 

 opažao sam često, kako se je biela riba, iz tiha mira na jedanput 

 iznenadjeno prestrašena, jatimice munjevito nad vodu bacala, 

 kao da bi od njekoga bježala. Svaki put bi voda tada „šćuk- 

 nula" i ponešta u vis pljusnula! Znao sam, da se bieg pod vo- 

 dom oglašuje sa „š!", a hitanje nad vodu sa „ćuk!"'; znao sarn, 

 da bjelice bježe ispred lakomih ralja neke prevejane grabežljivice, 

 dapače sam odmah i pomišljao na štuku, tu lukavu liju u ribjem 

 liku, ali nisam ipak htio da tvrdim, da je baš ona svaki put 

 glavni uzrok i začetnica momentanom „š-ćukanju" vode^ jerbo 

 sam znao, da bjelice bježe i od smudja (Liicioperca Sandra, Ctiv.), 

 okana (Perca flaviatilis L ) i njihove medjuforme vretena (Aspro 

 štreber v. Sieb. A: Aspro zingel Cav.), od bolena (Aspius rapax 

 A(j ) i drugih, ali koje u Plitvici nikad ulovio nisam. Štaku (Esox 

 Inclns L.) jesam, jerbo je Plitvica, da prispodobom rečemo, upravo 

 štukin majdan! Zbog toga sam pri gonjenju bjelica u Plitvici 

 odmah i pomišljao na djavolsku lisicu u ribjoj koži t. j. na pre- 

 predenu štuku. 



Uloviv jednu štučicu upitah prisutna seljaka, kako se riba 

 zove? Na to mi on odvrati, da sam već čuo od vode njezino 

 ime, kad je „š-ćukala" ! Prema tomu dakle bilo bi ime „šćuka 

 ili štuka" onomatopoetsko! Možda taj seljak pravo ima!*) 



Kad sam već kod štuke, to još nešto o njoj. 



Rado sam se bavio ribolovom još u dječačkoj dobi, iz koje 

 pamtim puno sitnica o životu riba. Jedared sam išao uz Bosut 

 kod Vinkovaca, a bio sam tada dječak prvog gimnazijskog raz- 

 reda; išao sam tamo iza „prokopa" dalje do „stanova (salaša)" 

 i sišao sam pored nekog starodrevnog briesta niz bajer dolje k 

 Bosutu, da pecam ribu. Bijaše to ljeti, rano jutrom, oko 5 sabata, 

 kad stignem do mete. Sunce bilo već granulo u velike. 



Tek što sam se na davno žudjenom mjestu pod jednom 

 vrbom izuo i to, što no vele, na pamet, jerbo oči moje na ci- 

 pele nisu ni gledale, — pa i kako bi, kad sam još od sanova u 



*) Sumnjamo jako! Uredništvo. 



