Pokusi hranitbi zelenoga bilja organskim 



spojevima, 



napisali 



S. Grjxirasin. 



Dugo se prepiralo o tom, da li se mogu zelene biljke, koje 

 živu normalno od autohtonih ugljo-vodana, hraniti organskim 

 spojevima, te tako biti saprofitima. Dok je u biljevnoj fiziologiji 

 vladala nauka Aristotelova, koja je učila, da biljke primaju 

 gotovu hranu iz tla kao iz kakova želuca, dotle je pitanje bilo 

 suvišno, mogu li se i zelene biljke na način saprofita gotovom 

 organskom hranom hraniti. Liebig je odlučno pobijao ovu 

 nauku i došao do druge skrajnosti, tvrdeći, da se sve bilje hrani 

 neorganskim spojevima. Boussingault dokaza, da mogu ze- 

 lene biljke sasma dobro uspijevati u tlu, koje nema ni traga or- 

 ganskim spojevima. Njegove su pokuse mnogi drugi opetovali 

 gojeći biljke u hranivim rastopinama. Gailletet (Gomptes rendus 

 1871. Sv. 73. .str. 1476.) je pravio pokuse s lećom i drugim .slič- 

 nim biljkama, gojeći ih u humusu na svjetlu, ali bez ugljične 

 kiseline. Budući da nijesu mogle asimilovati radi nestašice ugljične 

 kiseline, morale bi primati organske spojeve iz humusa, nu 

 Gailletet vidje, da su mu biljke uginule od gladi. 



Do istoga su rezultata došli Pfeffer (Monatsberichte der 

 Berliner Akademie 1873. .str. 784.) i Godlewski (Botanische 

 Zeitung 1879. str. 88.). Boelim (Bot. Zeitg. 1883. str. 50.) nadje, 

 da zelene biljke mogu primati iz vana šećer i praviti od njega 

 škrob, a uz to opazi, da su se u tmini duže uzdržali oni pri- 

 mjerci, kojim je u hranivoj rastopini dao šećera. Doduše i ovi 

 uginuše poradi plijesni, koja se u velikoj množini u hranivoj ra- 

 stopini razvila. Ovaj me Boehmov pokus potaknuo na to, kako 

 bih odgajao biljke, koje normalno od autohtonoga škroba živu 

 na način saprofita, odgajajući ih u takovu mediju, gdje ne bi 



