7 
bila stroga lozinka: Kad se sa zadnjim lovcem mjesec sljubi, 
tada Ante, jedina nado našo, zavij, da se vuci maknu! 
Noć je. Divov svojim mjedenim štitom zavitlao. Uštap je — 
oko 10 sati, a mi još u mraku — tišina i mir, kao u sred puste 
pješčare Sahare; nit noćnika, niti razvigorca; nebrojnice na nebu 
zvjezdice. Bože dragi, liepo li ti se u prizorih prirode druži uviek 
milina i velebitnost! U povorju težka se Viševica na prste podigla, 
željna vidjeti, što to pod njom biva Stekle se vitke jele po pe- 
cinah i brdinah ; pred nami puklo pusto Ličko polje; tamo se 
svjetluca Marasevo jezero; šilji na nas vrletni, pljesivi Vranjak ; 
po željezničkoj pruzi plazi crvenkasto svjetlo; lavež pasa iz Liča 
probija; tmasti Kobiljak pred nami na straži, a Košarine uštap 
razsvietlio — sad će do nas, vesela mu majka! 
U tom času ne smetnu pisac oka od čarobne Pokobonske 
uvale, pošto sinoć tude vuci sišli. Stajah kao na noktu, ne bih li 
opazio koje šiljasto uho, oli ravnu trepteću repinu; kao tatina 
vuko prepuzava, nit ga čuješ po suhanom lišću. Al po noći brajno, 
svaka krava crna! 
Uštap zasja, mirno pogledava; smijucka se stara lažitorba ; 
izčekuje, što će se sada prigoditi. U tinji čas zaigraše srca; eto 
oželjena trenutka. Da čujemo, što nikad čuli nismo. 
Ante poče zavijati! — Mukli, šikavi, prodirljivi, kano 
iz daleka doprli glasovi; baš ,crescendo, pa decrescendo!“ 
„Kö ledeniem ratom leden šiljak dušu da mi dirnu“, tako 
mi se ,po svem tielu mrazni uzvaljali vali!“ Ovako mi potvrdiše 
i drugi. 
Na prvi zavijaj čusmo mi bliži, iz Pokobonskoga m njeki 
mukli, kratki odziv. Nastala tišina. 
Za četvrt sata, opetova Ante — u čas blisnu, puče, pa još 
jednom puče; naskočila tri zelena vuka, sva tri kano po žici, 
ravno na našega Antu; pravo Ante kazao. 
G. šumar pataricu zakovao, on je srećko hio. Al pogadja, 
brajno, vrezne kao na okladu! Bistro oko, stalna ruka, krepke 
noge, pa puška uzdanica — gotova čast! 
Kad mi tamo, al krvari mrka vučetina; čeljuške izvalio, iz- 
padoše mu oči, izkesio zubine, raztegnuo pačetine. — Svi u jedno 
grlo: ,Živio g. šumar! Živio Ante!“ Pa i Antu smjesta nadarismo. 
Zadanilo; dva vuka umakla; ban badava bi čekali; a mi 
na povratke. 
