D 
prinieti nješto samo za one, koji o tom niti čitaše, niti što čuše ; 
a ima ih, pa neka znadu! — Hvala čitaocem na strpljivosti! ... 
Sad na lov udešajem čovječjega glasa! Evo čuda i pripo- 
viesti! 
Ljetos okrenula suhovica, da su najdrevnija i najizdasnija 
vrela prisahnula; ljudem silna nevolja, briga i natezanje, a div- 
ljadi lutanje, trkanje, optanje sreća, da se nije bjesnoća pojavila. 
Na Fužini jedina ponornica točila. Posto na daleko bez- 
vodno bilo, divljač navalila iz podaljih krajeva i lugova Gorskoga 
kotara. na jedino Fužinsko vodenište. 
Tako se i vučad snašla, te nagrnula oko Visevice, Ravna, 
Oštrog vrha, Padeža kao u ročište. 
U ovih krajevih bijaše kod tih nepozvanih gosti lovina uz 
vižlad dakako posve zaprečena. Zasjeli vuci, kano Turci, te po 
svoju gospodarili i strahovali. 
Poj pastira umukao, nit se frula čula. Kad visoko oskočilo 
sunce, na pašnike stoku popratiše, ‘ali ju opet rano zavraćali, a 
čuvali povremešni ljudi. 
U bližem selu Liču ponestalo dosta štenadi, šarova i garova 
sve zagumali nesiti vuci. 
To ljudem zabolo trn u zdravu nogu, dogorjelo svim. Sastali 
se oni na divanu, te utjecali savjetom svak po svoju. Ali će 
njetko: ,A gdje nam je Ante?“ Svi se odume, pristanu; jedan 
ode, s Antom se povrati. 
Ante Milošević, goranin iz Liča, pravi vučji mamac ; 
vije i zavija, čisto, pravno kano mrki vukonja; kad znade 
lukava, živa vuka zavesti, to svakomu dostaje. Sa svojimi zem- 
ljaci i naš Ante sjekao drva u Rumunjskoj. Tude, kako pripovjedi, 
naučio ga njeki stari šumar vijati. 
S tim dakle Antom, dne 29. rujna noćju, kad užba bila, 
ode naoružana četa Ličana prema vučjem kolu. Kad se poredali 
zavije Ante, vuk izteče, te ga Radošević ubije. Ali u isto vrieme 
prošao drugi vukac na pohode u selo i ugrabio psa mesaru Josi 
Starčeviću, da osveti druga, a sebe počasti. 
Sutradan 30. rujna banu glasnik na Fužine, te ravno ka g. 
šumaru Albertu Rozmanithu. Pripovjedi o Antinoj vještini; dokaza 
uspjeh i namakne, ne bi li g. šumar sa družinom lovaca divnoga 
se lova naužili. 
