umisljene nego promozgane, kao n. p. Ksenofanovu po kojoj se 
zemlja upire o njekoliko beskonačnih stupova, kojima bi podnice 
bile u neizmjernosti. Zaista se brzo opazilo da tako ne može i ne 
smije biti, ali se ipak nije dalo ni nagagjati, a kamo li dokazali, 
kako li bi to imalo i moglo biti. 
sNe treba velikog umijeća, Simijo, veli Platon u Phaedona“, 
a da se reče kako li stvari stoje ; ali je zaisto mnogo teže doka- 
zali, da baš onako stoje; a mozebit ne bih ja bio podobar, a 
kad bih i bio, to mi ne bi život dostajao za omašnost predmetu. 
S početka me naučiše da je zemlja okrugla i da stoji u sredini 
neba, a da ne bi pala da joj ne treba odozdo ni zraka, ni druge 
slične podnice, već da joj je za održanje dostatna potpuna slič- 
nost neba sa svih strana i ravnovisje same zemlje. Jerbo jedna 
stvar, koja je u ravnovisju, položena u sredinu druge jedne 
stvari, ne će se za nikoji način nakloniti više na jednu stranu 
nego što s druge, pak budući na svaku stranu u jednakome 
snošaju, ostat će bez ikakva naklanjanja. 
Lukrecije napisa: da bi zemlja ostala u sredini neba, treba 
da joj težina opada umanjuje i da je neosjelno nestaje, treba da 
njezini donji dijelovi dobiju novu narav po tjelesnom njihovu 
udruženju sa zračnim flujdom, na kojem leže i s kojim su 
od iskona kao utjelovljene. Eto uzroka, s kojega naš globus ne 
tišti zraka te u nj sve propada. Tako i čovjek ne osjeća težine 
svojih udova, glava mu vrata ne tišti, a noge nose čitavo tijelo 
bez napora, dok nas evo umara tugji a mnogo manji teret. 
Bilno je, da dobro uočiš narav stvari, ujedno združenih. Zemlja 
nije tugje, iz nenada trnuto tijelo u tugju uzdusninu; ta ona 
je satvorena od početka svijela zajedno sa vazduhom, a ona je 
odlučan dio svijeta kao što su naši udovi dijelovima našega tijela“. 
Moglo bi se još regjati daljnjih primjera, ali se nebi našao 
ni cigli jedan davni pisac, koji bi o našem problemu kazivao 
uvjerljivijih stvari. i 
Platon veli očito : lako je reći, kako stvari stoje, ali je da- 
leko mučnije dokazati da tako stoje u islinu. Lukrecij si razbija 
glavu svakojako, ali mu ni ovako ne polazi za rukom bolje nego 
što drugima, da dokaže da zemlja ne tišti na zrak i da u nj ne 
propada. 
Mnogom se modernom piscu čini čudnovato, da se toliko koljena 
moglo zadovoljili netom kazanim umovanjima, jedno ih drugomu 
