163 



način moći ćemo stvoriti našu domaću jugoslavensku nauku onako, kako svi 

 Francuzi stvorili svoju, Talijani svoju, Englezi svoju, Nijemci svoju. Krivo je 

 shvaćanje, da je nauka internacionalna, ne, nije ona internacionalna, nije takova 

 nikada ni bila, niti će ikada takova biti, nego su rezultati te nauke, uspjesi njeni 

 internacionalni, ili ispravnije svojina su čitavoga ljudstva. A drugačije i ne 

 može da bude, jer se u nauci odrazuje način mišljenja, naziranja, shvatanja 

 onoga, koji se tom naukom bavi, on daje u toj nauci faktično samoga sebe, daje 

 onakovoga, kakav je izašao iz milijea, u kom živi sa svim osebinama svoga ple- 

 mena. Mi bismo željeli, da se naši prirodoslovci riješe okova, kojima nam je 

 sapela duh njemačka nauka, pa da osebine našega duha, našega mišljenja dodju 

 kod proučavanja pojedinih problema u prirodnim naukama do potpunoga izra- 

 žaja. Samo tako moći ćemo dati našoj nauci života, samo tako moči ćemo uči- 

 niti tu nauku pristupnom inteligentnijim slojevima našega naroda. Tih se prin- 

 cipa držimo u našem radu oko širenja ljubavi za prirodne nauke, pa smo 

 tvrdo uvjereni, da će donijeti žudjena ploda i okupiti oko nas sve, što ljubi pri- 

 rodu i njena vazda lijepa djela. 



Najviše nam je nasrću naša omladina, koju bismo htjeli zadojiti na- 

 prednim, slobodoumnim idejama, koju bismo htjeli odgojiti boljom od nas, te je 

 snabdjeti realnim znanjem, pozitivnim, da danas sutra stupi u život puna ideala 

 i vjere u našu narodnu snagu; neka oboružana znanjem prirodnih nauka smjelo 

 stupi u borbu, kojoj smo sa svih strana izvrgnuti. Koliko smo u prošloj godini 

 udovoljili ovim našim načelima, na vama je da sudite, pa vas molimo za do^ 

 brotu da saslušate naše izvještaje. 



Nakon pozdrava pita predsjednik skupštinu prihvaća li zapisnik prošle 

 glavne skupštine, štampan u lanjskom >Glasniku«. Prihvaća se i ovjerovljuje. 



Prelazi se na dnevni red. 



1. Besjeda predsjednika dra. F. Tucana »Kad kamenje govori« štampana 

 je u Prirodi 1918, strana 73. 



Riječ moli član dr. Lazar Car. On se žali na postupak redakcije Glas- 

 nika, koja je dala njegove dvije rasprave na ocjenu njegovome asistentu, pa je 

 na temelju ocjene redakcija radnje odbila. Drži, da nije korektno davati radnje 

 učitelja i bivšega društvenoga predsjednika na ocjenu njegovom učeniku. Na- 

 dalje se tuži na smjer pisanja u Prirodi, koji da je protukatolički, monistički i 

 panteistički. 



Predsjednik se osvrće na izvode prof. Cara, pa razjašnjuje, kako su vo- 

 dile redakciju Glasnika samo valjane težnje, kad je rasprave dala na ocjenu 

 mladjem strukovnjaku. Medjutim, kad se prof. Car našao s toga postupka uvri- 

 jedjenim, to je predsjednik i usmeno i pismeno, pa evo i sada na samoj skup- 

 štini požalio taj dogadjaj. Moli prof. Cara, da posveti svoj rad društvu, jer je 

 predsjedništvu do koncentracije, a ne cijepanja sila. Što se tiče smjera u Prirodi, 

 to su oni u bludnji, koji drže da je redakcija uzela za zadaću, da dira bilo u 

 čije vjersko osvjedočenje. Nama je sveto svačije vjersko osvjedočenje, te se dr- 

 žimo principa, da nam je zadaća baviti se odnošajem čovjeka spram prirode, 

 a teologija neka se bavi odnosom čovjeka spram Boga. To su naši principi i zato 

 nema mjesta vjerskim pitanjima u Prirodi. Nas vodi samo ljubav spram prirod- 

 nim naukama i tim naukama posvećujemo svu svoju pažnju u težnji da rezultate 

 tih nauka učinimo pristupnima i najširim slojevima našega naroda. Moli još. 

 jednom prof. Cara da se povrati sa svojim radovima u naše društvo. 



Skupština prima objašnjenja predsjednikova sa odobravanjem. 



2. Izvještaj tajnika: 



Slavna skupštino! 



Danas imade naše društvo preko 1200 redovnih članova, broj, koji se 

 jedva iisudismo pomišljati, kada je naše društvo društvo kroz tri decenija 

 opstanka imalo oko 200 redovnih članova. Svakako da se nešto desilo u društvu» 

 jer se već činilo, kao da se ono skamenilo, da se ne će moći nikad dalje od tog 

 broja članova, koji su još samo samilosno plaćali tih 12 K članarine. Ni Pri- 

 roda, koja je počela 1911. nije mogla pomoći ni sebi samoj, a kamo li društvu. 

 Bilo je očito, da treba donijeti od nekuda životne vodice, da se podigne zaspalo 

 društvo. 



U to je došlo vrijeme strahovite va banque igre, pa se činilo, da se u 

 tren izgubiše sve vrednote. Izgubi se i naše društvo, tek predsjednik je sam 

 ostao društvo, morao je u apsolutističke vrijeme kazati, premda protivna mi- 



* 



