119 



mienjen." Heinz mu nije ništa odgovorio, tek mu je stisnuo ruku, 

 ali krepko. U blizini su bili iz Zagreba izaslani špijuni, pa je trebalo 

 opreza. Eto takav je on bio, i urnro je baš u vrijeme, kad su „dvo- 

 glavome tukcu polomili krila. 



Prof. Heinz starao se intenzivno oko svoje nauke, koju je da- 

 vao u svojim predavanjima, popularnim i naučnim raspravama našoj 

 javnosti. Da što više pridigne ljubav i smisao za poznavanje bilj- 

 noga svijeta, uložio je mnogo truda, da podigne botanički vrt u Za- 

 grebu, koji će biti s jedne strane naučno vrelo, a s druge strane 

 estetski užitak prijateljima flore. U tu je svrhu putovao po Švicar- 

 skoj, Njemačkoj i Francuskoj, da sabere kod naprednijih naroda do- 

 sta iskustva za taj rad. I on ga je sabrao, jer naš botanički vrt za 

 njegovo doba, sječamo se svi, bio je uzorom botaničkoga vrta, i 

 mnogi strani strukovnjak-botanik bio je osupnut s vrsnoće toga vrta. 

 On je izdao i djelo o tome vrtu, gdje je bilo sistematski izneseno 

 sve bilje, što je u njemu uspijevalo. U tom vrtu sabirali su djaci 

 mnogo znanja, jer tu je bila prikazana flora naša, mediteranska, 

 tropska, alpska s puno ukusa, s puno estetskoga osjećaja. 



Kako je prof. Heirkz bio vrstan strukovnjak u botanici (a i me- 

 dicinska mu je nauka bila dobro poznata, te je uživao medju liječ- 

 ničkim krugovima osobito uvažavanje), bio je i vanredan populari- 

 zator prirodnih nauka. Uz prof. Kišpatića to je jedini naš umjetnik 

 popularizator pa njegovi članci, što ih je najviše pisao za „Prirodu", 

 pokazuju čovjeka neobično vješta na peru. Članci su mu krcati sa- 

 držaja, puni pouke i otkrivaju široj publici no\e vidike i pobude. 

 Nitko kod nas nije pisao o botanici s tolikom spremom i krepkoćom 

 stila kao on. Njemu je bio ciljem, da rezuhate, do kojih su došle 

 prirodne nauke svojim rigoroznim studijem, poda našoj publici, a 

 kako su ti rezultati svojom zamašitošću otkrivali nove poglede u 

 svijet, rješavali čovjeka dugoljetnih zabluda, te ga iznosili na put, 

 koji vodi do spoznaje novih istina, novoga saznanja, on ih je pla- 

 meno razlagao. Ti nazori, kojima je svrha da oslobode čovjeka sto- 

 ljetnih zabluda, nisu dakako nikada bili po ćudi klerikalnim elemen- 

 tima, te je naš Heinz dolazio često u sukob s klerikalnom štampom. 

 Naravski s argumentima se oni nisu nikada borili protiv Heinza, 

 nego su pozivali u pomoć vlast, da stane na kraj tome „pogubnome" 

 djelDv nju. Pa kad je jednom napisao, da „čudesa nemaju za mi- 

 saona čovjeka realne egzistencije", digla se protiv takove tvrdnje 

 klerikalna štampa (Teofil Harapin u „Katoličkome listu"), pa mjesto 

 da dokaže, kako Heinzovi izvodi ne stoje radi toga i toga, ona je- 

 dnostavno' traži od vlasti, da ga zatvore u ludnicu ili u tamnicu. No 

 Heinz, koji je bio vazda u službi istine, kao i svaki prirodnjak, nije 

 se uplašio te grožnje, nego je nastavio svoj rad na polju populari- 

 zacije prirodnih nauka, a čitači njegovih članaka poslije klerikalne 

 navale sve su se više množili. 



Osim u „Prirodi" pisao le jako mnogo za „Agramer Tagblatt" 

 (pod pseudonimom „Onkel Toni"), gdje je publicirao mnogo čla- 

 naka, koji su zasijecali u naš kulturni život. Osobito mu je na srcu 

 bi'a naša univerza, pa je budno pazio, što se u njoj dogadja, jer 

 aktivno tamo nije mogao da djeluje, budući da su ga baš u naponu 



