120 



snage s nje maknuli. Povodom osnutka medicinskoga fakulteta za- 

 stupao je sv.jjc zasebno stajalište, pa je o tom i u „Njivi" pisao, 

 kojoj je bio stalan suradnik. 



Živući povučeno u Hrvatskom Zagorju, u zabitnome mjestancu 

 Lipju, proučavao je tamošnju floru, trpeći "s jada tamošnjega seljaš- 

 tva. Ratne nevolje survale se na našu zagorsku sirotinju, došla glad 

 a s njom i razne zarazne bolesti, griza, španjolska groznica. Nigdje 

 pomoći. A on, upućen u medicinsku nauku, ide od kuće do kuće, 

 savjetuje, upućuje, podiže, tješi, pomaže. Koliko li mi je pisama pisao, 

 iz kojih izbija ljuti bol za taj naš ispaćeni narod: Eto i tu je bio 

 na mjestu, čovjek srca i duše, komu filistarština našega društva 

 ogorči i otrova život. 



Prof. Heinz bio je čovjek velikoga obrazovanja. Uz svoj ma- 

 terinji jezik govorio je njemački, francuski i latinski. Kad mi je ne- 

 gdje pred smrt poslao prvi dio svoje studije o gljivama Hrvatskoga 

 Zagorja ..Hymenomycetum in Croatiae parte Zagorje dicta observa- 

 torum enumeratio", popratio je taj rukopis ovim riječima: „Bit će, 

 da ta moja latinština nij . baš klašički dotjerana — nego da nije 

 gora od one, što bi je složili naši filolozi, da nemaju pred sobom 

 čitave biblioteke rječničkih folijanata (kako Tli ja u Lipju nemam), 

 to bih se usudio tvrditi na osnovi iskustva. Medjutim ne će mi či- 

 tači moje enumeracije biti Ciceronu Ja zapravo nisam latinski na- 

 učio u "školi nego od oca svoga i od prijatelja njegovih i svojih 

 (Milašinovića, Molnara, Kukuljevića i dr.) medju kojima sam odra- 

 stao, a formalizam škole donio mi je to, da iz latinskoga nisam 

 nikad dotjerao preko „dovoljno", premda sam Horacija s ocem već 

 čitao, kad sam bio u školi kod Livija i Ovidija, Terencija, Planta, 

 Juvenala etc.. što ih jednako poznajem iz mladih svojih dana, sje- 

 tiše se — hvala im budi — naši pedagozi tek u XX. vijeku! Pa da 

 se čovjek i nehotice ne sjeti rugalice, što je ima Seneca u svojim 

 epistolama: „Non vitae sed sclfolae discimus." 



I on prirodnjak često je znao uzeti u ruke Horacija, da se, či- 

 tajući pjesnika falernskoga vina i sladostrasne Malage, razonodi. Mimo 

 prirodnih nauka rimski klasici bili su mu najmilija lektira, njom je 

 bio sav zadojen. Osjećalo se to kod njega uvijek, jer čim bi 

 započeo razgovor, eto gdje upliće u nj svaki čas po koji latinski 

 verz, po koju sentenciju. Miješao je onako nekako latinštinu s hrva- 

 štinom, kao što stare zagrebačke gornjogradske dame miješaju ni- 

 ,jemštinu s hrvaštinom. 



Prof. Heinzu napose duguje mnogo Hrvatsko prirodoslovno 

 društvo. Od osnutka toga društva, pa do zadnjih dana svoga života, 

 Heinz je intenzivno radio oko njegova procvata. Koje li sve funk- 

 cije nie u tom društvu obavljao! 1 predsjednik, i tajnik, i blagajnik 

 i knjižničar, i urednik „Glasnika" i „Prirode", najmarniji predavač u 

 društvenim sastancima. Pa i u času, kad je već pod izvjesno znao, 

 da njegov organizam podliježe razornome djelovanju njegovih klije- 

 nata, bacila tuberkuloze, on se brinuo oko prirodoslovnoga društva, 

 pa dok mu je god drhtava ruka mogla da perom piše, pisao je za 

 našu „Prirodu". 



I bacili tuberkuloze učiniše svoje. Oboriše ga. Nema nam ga 

 više; nama. koji smo mu bili blizi, koji smo mu poznavali dušu, 



