145 



Takovo će djelo — govoreći o životu, o postanku života i razvoju svega ži- 

 vf)ta ~ stajati na rezultatima znanosti, pa se ne će uklanjati ni najškakljivijim 

 problemima, kako bi to moguće bilo kod običnih - recimo — školskih izdanja. 

 U drugom redu očekujemo od jugoslavenske akademije, da nam dade jedno do- 

 ista naše djelo. Djelo, koje ne će govoriti općenito o florističkim asocijacijama, 

 već će nešto reći o fizionomiji naših šuma, naših livada, vriština i o našem ši- 

 bljakii. Da bude to djelo doista takovo, poslužio se je pisac radovima naših 

 stručnjaka. Dakako osim prvih naših botaničara Sćhlossera i Vukotinovića, spo- 

 minju se radovi Heinza, Hirza, Adamovića, Babica, Gjurašina, Pevaleka, Jesenka 

 te prirodoslovna istraživanja u Hrvatskoj i Slavoniji (radovi: Cara, Hadžija Vouka 

 i dr. izd. Jugoslavenske akademije 1914. i 1915.). Spominju se tu naše biline 

 kao: Dianthus Vukotinovići, Croaticus, Heinzov Bacillus Hyacinthi itd. Osobito 

 se ugodno doimlje slika bosanske sume sa Pančićevom Picea omorica. Ma da 

 imade u cijelom dijelu 226 uspjelih i dotrih slikći, moglo bi medju ovima biti 

 više originala. Jer nije baš ugodno naći u djelu jugoslavenske akademije sliku 

 s napisom „Bünder Versuch" (Str. G5). 



Pisac je sabrao za večinu biüna, o kojima govori ponajbolje naše nazive. 

 Baš za to me čudi, da za naše trave spominje samo latinska imena. Naši go- 

 spodarski pisci sabrali su za livadne trave velikim trudom narodna imena. 

 (Strecker-- Lenarčić: Livadne trave), pa bi dobro bilo i druge upozoriti na ove 

 nazive. Baš na tom polju vlada velika zbrka; svaka knjiga zove — jednu te 

 istu travu drugim hrvatskim imenom. Za nabrajanje livadnih trava mogle su 

 služiti i radnje naših stručnjaka (zašto baš Wiesner?); i o tome se je kod nas 

 dosta pisalo. 



Budući je Voukova biologija knjiga, koja će od svih akademskih priro- 

 doslovnih izdanja naći najširji krug, to držim, da sam smio i do nekih spome- 

 nutih -- ne'd će i'eći — sitnica z:iči. Ovo ali čini djelo pristupačnijim, ovo ga 

 čini našim. 



Predjimo na drugo. Danas se više ne može zamisliti opća obrazovanost 

 bez nauke o razvoju, o selekciji, o varijacijama i sličnim biološkim problemima. 

 Za to sam očekivao, da ću u toj našoj biologiji naći nešto više o descenden- 

 talnoj teoriji, o postanku vrsti, mutacijama, po gotovo, kad sam pisac u uvodu 

 veli, da je „namjerio prikazati cijelo naše znanje o biljnom životu." Istina je, da 

 je i bez toga ovo djelo naraslo na 366 stranica, nu moram reći, da je ono tako 

 simpatično i da se tako doimlje čitača, da bi moglo biti i veće. Čemu nabra- 

 jati i opisivati razne aparate za mjerenje rasta, koji zapremaju nekoliko stranica 

 (str. 55, 56, i 57.); ima daleko zanimiviiih a uz to važnih pitanja u biologiji. 



Ovdje bi mi mogli predbaciti, da pišem kao nastavnik jedne gospodarske 

 škole. Upravo jer je današnja „nauka o životu bilja osnov svakome umnom 

 gospodarstvu", dobilo bi ovo djelo veće znamenovanje i kao priručnik sluša- 

 čima gospodarskih škola i našim inteligentnijim gospodarima. U tom pogledu 

 osobito je zanimivo i iscrpivo obradjeno 111. poglavlje: „Život i gradja vegeta- 

 tivnih organa višega bilja". Ne znam, da li je zgodno odabran naziv „žile" za 

 provodne cijevi (fibrovazalne snopove). Narod misli pod žiljem na korjenje, 

 stoga držim, da je bolji naziv „cjevčice", „provodne cijevi", provodni snopići", 

 kako se do sada pisalo. 



Teško mi je sprijateliti se sa nazivom „polen", kojeg preporuča dr. Vouk, 

 mjesto običnoga „pelud". Ma da drži prof. Matretić, da ta riječ nije „ni na koji 

 način dobro složena", to su ju ipak naši književnici „objeručke prihvatili' i 

 držali su ju „za pravu i lijepu narodnu riječ", kako to sam prof. Maretić kaže 

 u : „Tri priloška prirodoslovnoj našoj terminologiji."*). Nikako mi se ne svidja. 

 da je dr. Vouk volio uzeti za pelud ,, polen", koji terminus upotrebljavaju Nijemci 

 Francuzi i Englezi u naučnoj literaturi mjesto cvjetnog praha", koji je u aka- 

 demskom riječniku a nalazi se i u srpskih pisaca. Dvojim da će ikada Hrvati 

 napustiti naziv pelud ili „cvjetni prah" a Srbi i Slovenci prihvatiti „polen". 

 Paće i sam dr. V. nije to konzekventno proveo u svojoj knjizi, jer govori na 

 str. 73. polenovom zrncu i prašnim mješinicama; na str. 291. govori o prašni- 

 cama i polenovnicama itd. 



Jasno je, da nema — po gotovo većeg djela — bez manjih tiskarskih i 

 inih pogrešaka, koje su izbjegle kod korekture. Na str. 223 treba ispraviti rogoz 

 — za Phragmites communis —u trsku. Definicija epifita u terminologijskom rječ- 

 niku zgodnija je i potpunija od one u tekstu (str. 124). 



*. Glasnik hrvatskog i.rirodoslovnog ilruštva. Gd. XXXI. Str. U.i. 10 



