„Squamarin — novi alkaloid." 



U Glasniku god. XXXI.— polovina I. 1919. str. 80. je otisnuta 

 kemijska radnja dra. S. Varićaka pod naslovom: „0 kemijskim spo- 

 jevima, koji se nalaze u potajnici". 



Pisac je najavio i nastavak rada u smjeru ove radnje, uvjera- 

 vajući „da će sistematski i svestrani rad na polju fitokemije u nas 

 donijeti i znatnih praktičkih rezultata". 



Dalje potiče on i druge kemičare, a pozivlje i našu univerzu, 

 da poradi u tom smjeru. 



Obzirom na te odluke i pobude neka mi bude dozvoljeno pri- 

 općiti ovdje neka opažanja ne toliko o izboru tog rada, već o na- 

 činu samog rada. 



Hvale je vrijedno nastojanje g. pisca, da potiče na rad i pro- 

 učavanje prirode. Mislim ipak, da je preusko svaćen pojam prirode, 

 kad pisac veli, da smo se „nesumnjivo odmakli od same kemije kao 

 prirodne nauke", ako organsku kemiju gojimo u pravcu „sintetičkog 

 stvaranja organskih spojeva". 



Znamo na pr., da zelene biljke iz ugljičnog dioksida, vode i 

 malog broja anorganskih tvari sintetiziraju najkompliciranije organske 

 spojeve. Kemičar ostaje zapanjen od udivljenja, kad si jasno pre- 

 doči tonažu i šarolikost organskih spojeva, što ih bilinskc carstvo 

 sintetizira, pa onda onu jednostavnost i tišinu kojom se to događa. 



Mi ne proučavamo priradu i tajne njezine samo onda, ako ana- 

 liziramo produkte te prirodne sinteze. Dapače — mi duboko prodi- 

 remo u biće tvari, a tako i same prirode, ako se sa uspjehom ba- 

 vimo sa sintetičkom kemijom. Nastojmo i u radu oponašati prirodu! 



Žao mi je, da nas g. pisac daljnjim tokom svoje rasprave nije 

 uvjerio, kako sam kaže „da mu nije bio uzaludan trud, koji je uložio 

 za ispitivanje kemizma naše potajnice". 



Izgleda, kao da je ta radnja prebrzo rađena i mnogo prerano 

 publicirana, pa je tako došlo do mnogih manjkavosti i pogriješka, 

 koje poništuju njezinu vrijednost. 



Istaknuti ćemo njeke od tih pogriješaka. 



Govoreći o anorganskim sastavinama potajnice ističe g. pisac, 

 da je našao srazmjerno mnogo više magnezija, nego CaO, a Wehmer 

 da niti ne spominje magnezijeve soli. 



G. pisac misli, da će to pitanje moći riješiti samo tako, ako 

 „tokom više godina obavi mnogo svestranih analiza i to najrazno- 

 vrsnijeg materijala (t. j. ubranog na mnogim nalazištima širom našeg 

 teritorija)". 



Mislim, da bi se to pitanje moglo riješiti i sa par potpunih 

 kvantitativnih analiza pepela. Tu je potrebno podsjetiti, da se tom 

 zgodom ne bi smio magnezij određivati onako, kako je to opisano 



