41 



Druga Vranjičina osobitost leži u ilirskim elementima njezine 

 flore. Bosnu uzimlju danas botanici kao jedan dio „ilirskoga po- 

 jasa" u „zapadno-pontskom flornom području", sama 

 pako Vranjica pripada „ilirskom kraju^) visokih planina", 

 koji se kraj protegnuo od izvora Kupe u Hrvatskoj do Drina u Al- 

 baniji i od dinarskih Alpa na zapadu sve do razvoda Drina i Mo- 

 rave u Srbiji na iztoku. On se izdiže nad „ilirskim kraškim 

 krajem" i nad „ilirskim hrastovim krajem" i njemu pripa- 

 daju sve visoke planine, koje se nalaze na tom ogromnom prostoru. 

 Samo pako „ilirsko" ime uzeto je od rimske provincije „lUyria". 

 Ono doduše prostorno ne odgovara, ali poradi svoje kratkoće bilo 

 je zgodno, da se njim obuhvate zemlje, koje su pripadale raznim 

 narodima. Prvi je u ovom obsegu zaveo ilirsko ime u botaničku 

 geografiju dr. G. Beck a on je bio i prvi, koji je temeljito i izcr- 

 pivo dokazao opravdanost posebnoga ilirskoga pojasa u zapadno- 

 pontskom flornom području i osvjetlio njegov odnošaj naprama su- 

 sjednim florama. 



Ne ulazeći u analizu čitavoga ilirskoga pojasa, spominjem tek 

 onu činjenicu, da ilirski kraj visokih planina zove svojima 

 294 vrsti bilina sa provodnim staničjem a od ovih su 203 vrsti en- 

 demične. Svakako neobično veliki brojevi! Najviše ih u sebi kriju 

 planinski sklopovi u Hercegovini i u Crnoj gori a što dalje od toga 

 centruma broj im se umanjuje, dok obratno raste broj srednjo- 

 europskih vrsti naprama sjeveru, pontskih elemenata naprama iztoku, 

 grčkih prama jugu i mediteranskih prama zapadu. 



Naprama sjeveru prodiru ilirski elementi do u same Alpe i to 

 vrlo daleko, ća u Donju Austriju. Posebice naći je na južnim alp- 

 skim stranama relativno mnogo bilina iz ilirskoga kraja visokih pla- 

 nina. Što više pokazalo se za neke vrsti, koje su dosada botanici 

 uzimali kao alpske biline, da im je zapravo domovina u visokim 

 planinama ilirskoga kraja. Da se ovo dopusti treba viđeti, kao što 

 sam i sam našao, u kojem množtvu i bujnosti na pr. na Vranjici 

 dolaze tobožnji alpinci Satureia alpina (L.) Schele, Nigritella nigra 

 Rchb. i Alchemilla Hoppeana Buser. Poznavanje ilirskoga pojasa rie- 

 šilo je mnogu dvojbu i oborilo mnogu hipotezu, koje su postavljali 

 botanici-geografi, mučeći se, da razjasne i protumače porietlo nekih 

 bilina, koje su mjestimice nalazili u Alpama. Danas je to jasno. Te 

 su biline naši „ilirci", koji su sve do tamo kao najudaljenije pred- 

 straže prodrli iz ilirskoga biljnog pojasa. 



Teže je odgovoriti na pitanje, kada se je to dogodilo. Vjero- 

 jatno — veli dr. G. Beck — prije ledene dobe ili između dviju 

 perioda oledenja Europe. 



S glacijalom u Evropi tumači on i velik broj alpskoga i srednje- 

 evropskoga bilja u ilirskom pojasu. Njega je u ilirski pojas natjerao 

 led. Pred ledom sklonio se u južnije krajeve a kada je perioda leda 

 minula vraćao se pomalo, praćen i nekim ilircima, natrag u Alpe i 

 u srednju Evropu, Na ovom uzmicanju predglacijalnoga bilja pred le- 

 dom na jug, jasno je, da nisu sve biljke bile jednako sposobne, da 



^) Ono, što Niemac imenuje „das Florengebiet", zovem ja „florno 

 područje", „die Zone" — „pojas" i „die Region — „l<raj". 



